# Gina Lollobrigida

### Izvor: Wikipedija

Slika:Gina Lollobrigida by Koehne.jpg
Gina Lollobrigida

Luigina "Gina" Lollobrigida (Subiaco, 4. srpnja 1927.), talijanska filmska glumica, diva i fotografkinja.

## [uredi] Djetinjstvo

Rođena je u Subiacou, mjestašcu pedesetak kilometara udaljenom od Rima. kao Luigina Lollobrigida, draga od četiri kćeri Giovannija Mercurija, vlasnika malene tvornice pokućstva, i Giuseppine, kućanice. Ginetta, kako su je roditelji zvali odmila, bila je tvrdoglavo i uporno dijete: već u predškolskoj dobi tražila je od roditelja da ima svoju sobu, onu veću, a da drugu dijele njezine sestre Giuliana, Maria i Fernanda. Bila je iznimno dobra učenica: osim izvrsnim ocjenama, isticala se smislom za umjetnost, pa je već u nižim razredima osnovne škole bila u dramskoj sekciji, a u crkvenom zboru počela pjevati s deset godina.

- Prve godine školovanja pamtim po dvije stvari: bila sam smrtno zaljubljena u dječaka koji je glumio čarobnjaka u školskoj predstavi, te silno željela da jednoga dana pjevam naslovnu ulogu u operi "Madama Butterfly" - otkrila je kasnije. Nakon završetka rata, u kojem se obitelj seljakala po malim mjestima u okolici Rima kako bi lakše izdržala opću glad i neimaštinu, Gina je odlučila nastaviti školovanje. Izborila je skromnu stipendiju i 1945. upisala Akademiju likovnih umjetnosti u Rimu.

## [uredi] Prvi uspjesi

Kako joj otac i majka nisu bili u mogućnosti financijski pomagati, snalazila se kako je znala i umjela: pozirala je kao model, a onda se, zbog mogućnosti zarade, 1947. prijavila i na natjecanje za Miss Italije. Iako je publika najburnije pozdravila upravo njezin izlazak na pistu, na tom je natjecanju osvojila treće mjesto. (Prva je bila Lucia Bose, koja je također postala poznata glumica, ali se više proslavila brakom s legendarnim španjolskim toreadorom Dominguinom.) Iako nije ponijela lentu Miss Italije, Ginina raskošna ljepota nije ostala nezamijećena: odmah je počela dobivati filmske ponude. Bilo je to ne samo doba kad su talijanski redatelji masovno uzimali naturščike, već i vrijeme - poratno - kad je talijanska filmska industrija doživjela najveći procvat: svi koji su nešto značili u svijetu filma, sjatili su se u Cinecitta, filmski grad u okolici Rima, u kojem se snimalo po stotinjak filmova godišnje. Iako je u Vječni grad došla s posve drugim planovima - da studira likovnu umjetnost - Gina Lollobrigida nije odoljela: 1946. prihvatila je malu ulogu u filmu "Aquilla nera" (Crni orao) jer je honorar, za njezine tadašnje standarde, bio upravo astronomski - 1000 lira dnevno.

- Bila sam - priznaje - presretna. Nitko u mojoj obitelji tada nije radio, pa sam polovicu zarade slala roditeljima i sestrama, a za ostatak sam kupila kaput i kišobran.

O filmu kao životnom odabiru još nije razmišljala, iako je dobila još nekoliko manjih uloga, toliko malih da joj se ime nije našlo na odjavnoj špici. Nakon nastupa u ekranizaciji Donizzettijeve opere "Lucia di Lammermoor" (1947.) shvatila je da bi bilo nesmotreno prokockati prilike koje su joj se pružale.

## [uredi] Brak

U to doba se, međutim, dogodilo još nešto što će joj odrediti život. Na dočeku 1947. godine upoznala je Milka Škofiča, mladog slovenskog liječnika, koji je radio u Međunarodnoj organizaciji za izbjeglice (IRO), čiji su se uredi nalazili u blizini studija Cinecitta. Ginina majka, koja je sanjala da joj se kćer uda za liječnika, bila je oduševljena, pogotovo kad su se Gina i Milko 14. siječnja 1949. vjenčali. Obred je bio atipičan: u crkvici na 2000 metara nadmorske visine na planini Terminillo u okolici Rima, mladenci su razmijenili bračne zavjete - u skijaškim odijelima. Milko Škofič brzo je shvatio da je pred njegovom suprugom obećavajuća karijera i daje treba pažljivo voditi, pa je godinu dana nakon vjenčanja napustio medicinu i postao Ginin menadžer.

- Milko je mnogo više od muža: on je moj prijatelj, liječnik, reporter, trener tenisa, menadžer, a iznad svega čuvar moje sreće - izjavila je zaljubljena Gina koja je u međuvremenu (pod pseudonimom Diana Loris) snimala tada nevjerojatno popularne fotoromane: ljubavne priče ispričane poput stripa - s fotografijama protagonista i s tekstom u oblačićima iznad njihovih glava. A onda je nakon sedam filmova, u kojima je zapravo više statirala nego glumila, 1947. napokon dobila prvu, doduše malu, ulogu. Riječ je bila o filmu "Ludosti zbog opere" (Follie per l'opera) redatelja Maria Coste, u kojoj je nastupao slavni bariton Tito Gobbi. Gina je prije toga već nastupila u Costinom filmu "Ljubavni eliksir", ekranizaciji istoimene opere, i uz istog opernog pjevača. "Ludosti zbog opere" prikazane su ne samo u Sjedinjenim Državama (gdje je Ginino ime bilo napisano kao Lollo Brigida), već i u Sovjetskom Savezu, kao prvi zapadnjački film nakon Drugog svjetskog rata.

## [uredi] Uspon karijere

A kad je Gini sljedeće godine Mario Costa ponudio ulogu u filmu-operi "I pagliacci", zatražila je milijun lira honorara, u to doba nezamislivo visoku svotu, no Costa je - ne trepnu vši - pristao. Iako je film mlako primljen, novinski stupci bili su puni tekstova o Gininoj "neponovljivoj ljepoti". Nakon sljedećih filmova ("Mlada ne može čekati", "Alina", "Srca bez granica" i drugi) počelo se pisati kako je Gina Lollobrigida, a ne vespa, talijanski udarni izvozni proizvod, i nije trebalo dugo čekati na poziv iz Hollywooda. Javio joj se filmski mogul Howard Hughes, obećavši joj brda i doline i tako je Lollo 1950. stigla u filmsku Meku.

- To je razdoblje - kaže Gina - kojeg se ne volim niti sjetiti. Dočekali su me njegovi agenti i odvezli u superluksuzan hotel s bazenom. Na raspolaganje su mi stavili automobil s vozačem i prevoditelja, otvoren račun na neograničene troškove, no ja sam se svejedno osjećala očajno. Nema gore stvari nego kad čovjeku uzmete slobodu.

Howard Hughes je očekivao da će Gina, poput brojnih drugih zvijezda, pasti pred njim kao zrela kruška. Dolazio joj je u apartman poslije ponoći s cijelim orkestrom, tražio da plešu do zore, a nakon tri mjeseca ponudio joj je ugovor na engleskom. Odbila ga je potpisati dok ne dobije prijevod. Bogatog ekscentrika to je silno uvrijedilo, pa je Gina sljedeći dan spakirala kovčege i vratila se u Rim. Talijanski redatelji odmah su je zasuli ponudama, pa je u samo nekoliko godina (početkom pedesetih) snimila desetak filmova, među kojima su joj neki obilježili karijeru: "Grad se brani", "Fanfan la Tulipe" sa slavnim Gerardom Philipeom, "Krah, ljubav i fantazija", "Kruh, ljubav i ljubomora", "Rimljanka" po romanu Alberta Moravije, "Supruga za jednu noć"....

Naučila je francuski i engleski, što joj je pomoglo da postane jedna od najtraženijih europskih glumica, te ubrzo počela osvajati i nagrade. Prva, i Gini najdraža, bila je Victoire, koju je dobila u Francuskoj 1953. kao "najbolja strana glumica". Istu nagradu dobila je i sljedeće dvije godine. Najpoznatiji svjetski redatelji toga vremena, poput Renea Claira, Johna Hustona, Vittorija De Sice, prilagođavali su rasporede snimanja kako bi Lollobrigida mogla glumiti u njihovim filmovima. A honorari koje je dobivala omogućili su njoj i mužu da kupe jednu od najljepših rimskih vila, u Via Appia Antica, u kojoj glumica i danas živi. Kao ljubitelj umjetnosti, namjestila ju je tako da su joj urednici najpoznatijih časopisa za unutarnja uređenja nudili astronomske iznose da dobiju pravo objaviti fotografije njezina doma. Samo umjetnine u vili procijenjene su na (ondašnjih bajoslovnih) milijun dolara.

Vila ima dva ogromna dnevna boravka, nekoliko spavaćih soba, tri gostinjske sobe te pet kupaonica, a okružuje je prekrasan vrt s više od 300 stabala dovezenih iz svih krajeva svijeta, savršenim travnjakom s travom uvezenom iz Argentine, te teniski teren. Posjed su čuvala tri njemačka ovčara specijalno dresirana u Münchenu, visoka ograda, te čuvari koji su se smjenjivali svakih osam sati. Uspjesi Lollobrigidinih filmova i s druge strane Atlantika naveli su glumicu da 1954. krene na veliku turneju po Sjedinjenim Državama gdje ju je čak primio i predsjednik Dwight Eisehnower. Na put je krenula sa stotinjak najljepših haljina i 75 pari cipela, a časopis Life, koji je Gininu fotografiju objavio na naslovnici, donio je i crteže svih kreacija. U to je doba ona uglavnom nosila odjeću rimskog dizajnera Emiglia Schuberta, no voljela je i haljine koje su za nju osmislili Christian Dior, Yves Saint Laurent i modna kuća Chanel.

Ginina popularnost u Europi bila je golema: izazivala je gužvu gdje god bi se pojavila. Njezin izlazak iz hotela na festivalu u Cannesu 1953. prouzročio je takav kaos da je morala intervenirati policija. Nekoliko policajaca je ozlijeđeno, a jednome su čak slomljena dva rebra. Svi su se divili njezinoj ljepoti, ali su joj oda-vali priznanja i za glumu, pa i - pjevanje. Nakon filma "Najljepša žena na svijetu", ekranizaciji života Line Cavalieri, glumice i pjevačice iz doba belle epogue, u kojemu je otpjevala arije iz opere "Tosca", i slavna Ma-ria Callas nije mogla vjerovati da Ginino pjevanje nije sinkronizirano. Za ulogu u tom filmu, koji je u sezoni 1955./1956. bio najgledaniji u Italiji, Gina Lollobrigida je dobila prestižnu nagradu David di Donatello i proglašena za najbolju glumicu godine. Primali su je predsjednici (argentinski Juan Peron, kubanski Fidel Castro, jugoslavenski Tito...), okrunjene glave (Elizabeta II.) i drugi uglednici. Iz tog vremena potječe anegdota kako je mali Talijan prvog dana škole na pitanje učiteljice "Što je to Italija", odgovorio: "Gina Lollobrigida".

Obožavatelji su je zasipali pismima (prosječno po 600 dnevno), a većina je bila adresirana samo na "najljepšu ženu na svijetu".

Nakon što je 1956. snimila "Trapez" (uz Tonyja Curtisa i Burta Lancastera) i "Zvonara crkve Notre-Dame" (uz Anthonyja Quinna), svaki joj je izlazak na javno mjesto postao gotovo nemoguć. Na filmskom festivalu u Veneciji policajci su je doslovno iznijeli iz hotela koji su blokirale tisuće obožavatelja. Usprkos svemu, Gina Lollobrigida nije postala bahata: priznala je da sve svoje haljine, nakon što ih nekoliko puta odjene, šalje sestrama, te da se i dalje skrbi o ocu i majci. A početkom 1957. objavila je da očekuje dijete; mamma nazionale nije silazila s naslovnica. Gina nije htjela otkriti gdje namjerava roditi, pa se šjjškalo da će to biti u Švicarskoj. Mali Andrea Milko Škofič na svijet je došao 27. srpnja 1957. u bolnici Sv. Spasitelja u Rimu, u istom apartmanu u kojem je 1952. Ingrid Bergman rodila svoje blizanke. Bambino nazionale bio je težak 3,2 kilograma, dugačak 50 centimetara i imao je dugu crnu kosicu. Šest dana nakon porođaja, Gina se u dva sata noći, praćena mužem, iskrala s djetetom iz bolnice i stigla u vilu gdje je sve bilo spremno za doček "najslavnije talijanske bebe". Glumica je za sinčića dala restaurirati kolijevku iz 18. stoljeća, za stoje platila 20 milijuna lira. Sljedećih tjedana vilu su preplavili darovi pristigli sa svih strana svijeta, a roditelji su ih sve proslijedili rimskim sirotištima. Već tri mjeseca nakon porođaja, Gina je nastavila raditi. U listopadu se pojavila u Londonu, savršene linije (zabilježeno: struk 55 centimetara, bokovi 87 centimetara), i započela s pripremama za filmove "Anna iz Brooklvna", "Zakon" (u kojem su joj partneri bili Marcello Mastroianni i Yves Montand) te "Salomon i kraljica od Sabe" s Yulom Brvnnerom.

Premda se činilo da popularnost Gine Lollobrigide nitko ne može zasjeniti, to se ipak dogodilo. Na talijanskom filmskom nebu zasjala je nova zvijezda - sedam godina mlađa i podosta centimetara viša Sophia Loren. Publika se podijelila: obožavatelji putene Napuljke smatrali su daje Gina previše hladna i suzdržana, pa je čak prozvali Lollofrigida, dok su Ginini fanovi u Sophiji Loren vidjeli samo vulgarni seksepil.

- Ma što da se pisalo, istina je samo jedna: nas dvije nikad se nismo sukobile, niti smo jedna drugoj bile konkurencija - izjavila je Lollobrigida i nastavila snimati ritmom od dva-tri filma godišnje. No, to je počelo uzimati svoj danak: sa suprugom se sve manje viđala i uskoro je oboma postalo jasno daje njihov brak samo prazna ljuštura. Ali i takvu ljušturu nije bilo lako razbiti: Milko Škofič je, naime, bio apatrid: rodio se u Austriji, kao dijete se s roditeljima preselio u Jugoslaviju, u Zagrebu je diplomirao medicinu, a kako nakon rata nije sredio dokumente, niti jedna mu zemlja nije dala državljanstvo.

Zbog toga se par početkom 1960. spremao preseliti u Kanadu, gdje se takva birokratska zavrzlama lakše rješavala. Kad su to potkraj godine i učinili, Kanađani su bili oduševljeni: Ginu i njezina muža primio je gradonačelnik Toronta koji je Gini u čast jednoj ulici dao njezino ime. Talijani su ubrzo shvatili da su pogriješili i u nepunih mjesec dana Milku Skofiču dali državljanstvo.

- Hvala Bogu da su to učinili. Prevelika sam Talijanka da bih postala Kanađanka - rekla je Gina i nakon povratka u Rim - pokrenula brakorazvodnu parnicu. Njihov brak razveden je 24. listopada 1966., ali je po tadašnjim zakonima trebalo proći pet godina razdvojena života da bi odluka postala pravomoćna. Gini se nije žurilo, ali njezinu bivšem mužu jest: već je bio u novoj vezi - s austrijskom pjevačicom Ute von Aichbichler. S njom se vjenčao 1969. u Škotskoj.

- U svakoj normalnoj zemlji zakon bi trebao biti takav daje mnogo teže ući u brak, nego izaći iz njega, a ne obrnuto - kazala je Gina koja je, unatoč ožiljcima koji svaki razvod neizbježno nosi, snimala nesmanjenim ritmom, pojavljivala se na najvažnijim društvenim događajima u svijetu. Svoje veze, o kojima se nagađalo, držala je u velikoj diskreciji. No, sredinom 1967. "dobro obaviješteni izvori" počeli su tvrditi da bi George Kaufman, bogati trgovac iz New Yorka, mogao postati Ginin sljedeći muž. Kad od toga nije bilo ništa, zaredali su napisi o Gininoj romansi sa Christianom Barnardom, južnoafričkim kardiokirurgom koji je nedugo prije obavio prvo presađivanje srca na svijetu. Na neprestane upite kani li se za njega udati, glumica je odgovorila:

- Jednom sam imala muža i s njim sam napravila samo jednu pogrešku: predugo sam ga imala uz sebe.

## [uredi] Fotografiranje

Sedamdesetih godina prošloga stoljeća Gina Lollobrigida još je snimala, no to ju je sve manje privlačilo. Tvrdila je da moderna kinematografija nije ono što je nekad bila, da tehnički efekti nadomještaju svu čaroliju filma te se okrenula drugoj umjetnosti - fotografiji. Iako je do tada već sudjelovala na brojnim natjecanjima fotoamatera, strast za fotografijom dobila je takve razmjere da joj je postala glavna aktivnost.

Godinu dana putovala je Italijom (uvijek zamaskirana, daje obožavatelji ne prepoznaju i ometaju) i snimila više od 20.000 fotografija, od kojih je dvjestotinjak odabrala za svoju prvu knjigu: "Italia mia". Prvo izdanje doslovno je razgrabljeno, a glumica je dobila ponudu kojoj nije mogla odoljeti: Imelda Marcos, supruga filipinskog predsjednika, (u svojoj zemlji poznata kao "željezna leptirića") naručila je knjigu njezinih umjetničkih fotografija o Filipinima. Gina je na tome radila dvije godine te 1976. objavila čak dvije knjige: "Filipini" i "Manila". Kako je Marcos ubrzo svrgnut, obećani honorar od milijun dolara po knjizi nikad nije dobila.

## [uredi] Dokumentarac o Fidelu Castru

Na drugoj strani svijeta još je jedan državnik pokleknuo pred Gininim šarmom: Fidel Castro. Lollobrigida je o njemu željela snimiti dokumetarac, a kubanski diktator je, na opće čuđenje, pristao. Vodio ju je po cijeloj Kubi, a kad joj je s ponosom pokazivao farmu na kojoj su Kubanci uveli umjetno osjemenjivanje krava, Gina je uzdahnula: "Jadne krave".

- Ne bojte se, kod ljudi još koristimo tradicionalne metode - odgovorio joj je Castro koji nije krio da ga se dojmila glumičina ljepota, pa se čak pisalo da se tu rodilo "jedno nježno prijateljstvo". Ginin dokumentarne prikazanje na festivalu u Berlinu 1975. U to doba Lollobrigida je postala iznimno tražena na talijanskoj televiziji. S popularnim voditeljem Pippom Baudom vodila je emisiju Domenica in, u kojoj je, samo zbog nje, gostovao i indijski premijer Rajiy Gandhi. Zbog znatiželje je, kako je objasnila, nastupila i u nekoliko epizoda američke sapunice "Falcon Crest".

## [uredi] Gina danas

Danas, tri desetljeća nakon što se maknula ispred kamera, ona je ponovno pred njima dva puta godišnje: na Balu ruža i Balu Crvenog križa u Monte Carlu. Živi u Rimu, u svojem raskošnom domu, a zimski dio godine provodi u svojoj vili u švicarskom skijalištu Cranssur-Sierre, gdje se najljepša skijaška staza zove - Lollobrigida. Kad su je nedavno pitali žali li za ičim iz nekadašnjih zlatnih godina, odgovorila je:

- Jedino za mirisom svog sina kad je bio beba. Da mogu, stvorila bih parfem po mirisu male djece i nikad ne bih upotrebliavala niti jedlan drugi

Dobavljeno iz "http://hr.wikipedia.org../../../g/i/n/Gina_Lollobrigida_fe85.html"

Kategorije: Nedostaju wikipoveznice | Talijanski filmski umjetnici | Filmski glumci

##### Views

- Članak
- Razgovor
- Trenutna inačica

##### Traži

##### Drugi jezici

- Deutsch
- English
- Eesti
- Esperanto
- Français
- Italiano
- English
- Español
- עברית
- Magyar
- Nederlands
- Polski
- Português
- Русский
- Српски / Srpski
- Suomi
- Svenska
- Türkçe