# Baranyabán

### A Wikipédiából, a szabad lexikonból.

Területe | 64,23 km2
Földrajzi koordináták | é.sz.: 45°48'
k.h.: 18°39'
Önkormányzat elérhetőség | 31 303 Popovac, Ulica Vladimira Nazora 27
Tel/Fax: 728–123
popovac@popovac.hr
http://www.popovac.hr
Országhívószám | 385
Körzethívószám | 031
Postai irányítószám | 31 303
Térkép |

Baranyabán (Popovac, Ban) község a történelmi Magyarország Baranya vármegye déli részén, a Duna-Dráva folyók által határolt - Baranya háromszögnek nevezett földrajzi - térségben, a báni hegység északi oldalának közepén, a villányi-báni hegységek között elterülő termékeny síkság déli szélén, a Karasica[1] patak mentén. „Mély fekvése folytán nem sorozható az egészséges helyek közé. Szerencsére az aranyhegyen kitűnő vörös bor terem, mely kipróbált szerül szolgál váltólázas bántalmak ellen.”[2]

### [szerkesztés] Szomszédos települései

(északról kezdve az óra járásával megegyező irányban):

Kneževo (Főherceglak), Branjina (Baranyakisfalud), Podolje (Nagybodolya), Kotlina (Sepse), Kamenac (Kő), Karanac (Karancs), Beli Manastir (Pélmonostor), Branjin Vrh (Baranyavár), Ivándárda és Sárok.

### [szerkesztés] Közigazgatási besorolása

A falu 1921 szeptemberéig a történelmi Magyarország része volt, 1526. augusztus – 1687. augusztus között (161 évig) török megszállás alatt. A trianoni békeszerződés értelmében a Szerb–Horvát–Szlovén Királysághoz (melynek neve 1929-től Jugoszlávia) csatolták. 1941. szeptember 17. - 1944. december 31. között visszakerült Magyarországhoz. 1945. január 1. – 1991 közepéig megint Jugoszláviához tartozott, azóta Horvátország része. Megyei szinten a Magyarországhoz tartozás idején mindig Baranya megye, a Jugoszláviához, illetve Horvátországhoz tartozás idején Eszék-Baranya megye (Osječko-baranjska županija) települése. Járási szinten 1736-ig a Baranyavári és Siklósi járáshoz, utána 1918. november 13-ig a Baranyavári, Baranya szerb megszállásának idején (1918. november 13. - 1921. augusztus 31.) a Batinai, végül 1941. szeptember 17. - 1944. december 31. között a Villányi járáshoz tartozott.[3][4]

### [szerkesztés] Megközelíthetősége

Kizárólag közúton. Bár a falu határában folyó Karasica–Albrecht csatornarendszer csónakkal (időszakosan) járható ugyan, de sem személy-, sem teheráru (élőállat, takarmány stb.) szállításra nem használható. Ennek oka a változó vízállás és a meder szűk mérete, de egyébként is a Dunát a zsilipek miatt csak átrakással lehetne elérni.

A falu elérhető légi úton is. Igaz, ezt utoljára a falu utolsó Habsburg kegyura, Albrecht herceg és polgári származású felesége, Bocskai Katalin tanítónő tette meg (hol együtt, hol olykor az asszony egyedül is) a második világháború előtt. E sorok írójának báni születésű édesapja mosolyogva emlékezett az összecsődült gyermekek nagy örömére, ha a kétfedeles repülőgép megérkezett az Eszékről bevezető út jobb oldalán lévő - a birkákkal direkt e járat fogadására karbantartott – báni rétre.

A vasúti megközelíthetőség hiánya – visszaemlékezések szerint - a korabeli „dölyfös, potrohos, hasig érő meggyfaszár pipát szívó képviselőtestület és a bíró” lelkén szárad. Ugyanis a 19. század nagy magyar vasútfejlesztése idején a MÁV eredetileg Bánt, a régió legfejlettebb, vásártartási engedéllyel is bíró faluját kívánta megtenni az észak-dél és a kelet-nyugat szárnyvonalak csomópontjává. A tervek szerint a Pécs (Mohács) – Eszék vasútvonal Bántól keleti irányban kerülte volna meg a báni hegységet, míg a Sellye (Siklós) felől jövő nyomsáv a báni hegy északi oldalán haladva Bán érintésével haladt volna Kiskőszeg felé. Ám a helyi képviselők és a faluvezetésre nyomást gyakorló módos német gazdák megakadályozták ezt. Ennek oka részben a zsugoriság volt, hisz nem csak a sínek nyomvonalát sajátította volna ki az állam, de a falunak valamennyi anyagi hozzájárulást is kellett volna fizetnie. Másrészt a tudatlanság és félelem attól, hogy a füstokádó zajos vonat, mely megzavarja a háziállatotkat, elriasztja a vadakat, kerülgetni kell a töltését, a száguldó vaskolosszus balseteket okoz stb., végül csökkenti a földek értékét.

A főherceglaki kápolna

A MÁV nem erősködött, elvezette a síneket a báni hegy alatt, és Pélmonostor lett a vasúti csomópont, s lett a „kis porfészekből” néhány év alatt egy dinamikusan fejlődő szép kisváros. A vasút megkönnyítette a mohácsi, pécsi, eszéki piacrajutást, munkahelyeket teremtett, élénkítette a kereskedelmet, közelebb hozta a városi iskolákat a gyerekeknek, messzebbről is meghozta a vásározókat, általában közelebb hozta a nagyvilágot – Pélmonostornak.

Ily módon maradt tehát a közúti utazás. Az E73 (magyar oldalon 56-os, horvát oldalon 7-es) számú Mohács-Eszék úton Magyarország felől érkezve az udvari határátkelő után kb. két kilométerrel a (még romjaiban is szép) főherceglaki ortodox kápolnánál dél felé (balra) fordulva elérhető a báni bekötőút, melyből kb. félúton balra leágazás van Baranyakisfalud felé. Másik úton elhagyni a falut - a báni hegyen át Karancs felé - már csak földúton lehet. A falu többi utcája vagy egymásba, vagy mezőgazdasági területekre vezetnek. Bán tehát zsákfalu.

### [szerkesztés] Lakosai

A török utáni évtizedekben szerbek, horvátok, németek és magyarok lakták a települést. 1945 után (nincs hivatalos adat) zömében szerbek, néhány ki nem telepített német, vagy német származású szerb, s valószínűleg arányaiban megmaradt a falu cigánysága is. 1997 után a megmaradt szerbek mellé horvát családok települtek a faluba. Az egyes források hol nemzetiség, vallási felekezet, etnikai hovatartozás, nem (pl. csak a férfiak), családok, családfők, társadalmi jogállás, háztartások, (18 év feletti) kor, adóköteles status stb. szerint csoportosítanak.

Popovac (Bán, Baranybán) lakosságszáma a történelmi források tükrében nem, vallási felekezet és etnikai hovatartozás szerint

A táblázat a baloldai szövegre kattintva nyitható/csukható

Időpont | Nemek szerint | Vallási felekezet szerint | Nemzetiségi hovatartozás szerint | Összesen
--- | --- | --- | --- | ---
férfi | nő | római katolikus | ortodox | izraelita | Protestáns | egyéb | német | szerb | horvát | szerb–horvát | magyar | cigány | egyéb |
református | ágostai
1715[5] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 34 | 8 | n.a. | n.a. | 42
1720[6] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 28 | 9 | n.a. | n.a. | 37
1759[7] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 16 | 227 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a.
1765[8] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 95 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a.
1767[9] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 260 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a.
1775[10] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2 | n.a. | n.a.
1779[11] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 7 | n.a. | kb. 750
1820[12] | n.a. | n.a. | 1084 | 507 | 7 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1601
1821[13] | n.a. | n.a. | 1048 | 416 | 9 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1477
1822[14] | n.a. | n.a. | 1047 | 417 | 7 | 3 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1477
1823[15] | n.a. | n.a. | 1047 | 417 | 7 | 3 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1477
1824[16] | n.a. | n.a. | 1123 | 520 | 7 | 7 | 1 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1658
1825[17] | n.a. | n.a. | 1179 | 691 | 8 | 13 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1894
1826[18] | n.a. | n.a. | 1130 | 702 | 4 | 6 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1846
1827[19] | n.a. | n.a. | 1401 | 519 | 3 | 7 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1932
1828[20] | n.a. | n.a. | 1160 | 502 | 12 | 2 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1678
1828[21] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 168 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 262
1832[22] | n.a. | n.a. | 1074 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a.
1834[23] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2283
1840[24] | n.a. | n.a. | 1181 | 686 | 8 | 2 | 14 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1891
1842[25] | n.a. | n.a. | 1227 | 751 | 9 | 2 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1991
1843[26] | n.a. | n.a. | 1227 | 751 | 9 | 2 | 2 | 139 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2130
1844[27] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2385
1848[28] | n.a. | n.a. | 1286 | 715 | 9 | 4 | 5 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2019
1850[29] | n.a. | n.a. | 1176 | 700 | 9 | 1 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1176
1852[30] | n.a. | n.a. | 1220 | 662 | 13 | 1 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1899
1853[31] | n.a. | n.a. | 1236 | 675 | 11 | 8 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1934
1855[32] | n.a. | n.a. | 1200 | 688 | 8 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1899
1857[33] | n.a. | n.a. | 1196 | 683 | 9 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1891
1858[34] | n.a. | n.a. | 1291 | 680 | 10 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1984
1859[35] | n.a. | n.a. | 1301 | 683 | 9 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1996
1860[36] | n.a. | n.a. | 1331 | 689 | 9 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2032
1861[37] | n.a. | n.a. | 1321 | 682 | 2 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2008
1862[38] | n.a. | n.a. | 1316 | 673 | 15 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2007
1863[39] | n.a. | n.a. | 1320 | 675 | 15 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2013
1864[40] | n.a. | n.a. | 1340 | 681 | 16 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2040
1865[41] | n.a. | n.a. | 1355 | 686 | 20 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2064
1866[42] | n.a. | n.a. | 1385 | 690 | 20 | 1 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2098
1867[43] | n.a. | n.a. | 1400 | 623 | 12 | 0 | 1 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2036
1872[44] | n.a. | n.a. | 1425 | 630 | 14 | 0 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2072
1874[45] | n.a. | n.a. | 1484 | 750 | 23 | 2 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2262
1875[46] | n.a. | n.a. | 1484 | 750 | 23 | 2 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2262
1877[47] | n.a. | n.a. | 1484 | 750 | 23 | 2 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2262
1877[48] | n.a. | n.a. | 1641 | 576 | 18 | 8 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2247
1878[49] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1557 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a.
1878[50] | n.a. | n.a. | 1484 | 750 | 23 | 2 | 3 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2262
1880[51] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1495 | n.a. | n.a. | 676 | 77 | n.a. | n.a. | 2248
1880.dec.31.[52] | 1085 | 1166 | 1648 | 573 | 18 | 12 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2251
1881[53] | n.a. | n.a. | 1621 | 750 | 23 | 2 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2399
1883[54] | n.a. | n.a. | 1648 | 573 | 18 | 8 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2251
1885[55] | n.a. | n.a. | 1648 | 573 | 18 | 8 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2251
1887[56] | n.a. | n.a. | 1822 | 573 | 12 | 8 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2419
1889[57] | n.a. | n.a. | 1922 | 573 | 12 | 8 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2519
1890[58] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1765 | n.a. | n.a. | 720 | 99 | n.a. | n.a. | 2584
1891[59] | n.a. | n.a. | 1994 | 573 | 12 | 8 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2591
1893[60] | n.a. | n.a. | 2045 | 573 | 24 | 2 | 2 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2646
1895[61] | n.a. | n.a. | 2070 | 550 | 24 | 2 | 1 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2647
1898[62] | n.a. | n.a. | 2124 | 550 | 24 | 2 | 1 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2701
1900[63] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1665 | n.a. | n.a. | 665 | 119 | n.a. | n.a. | 2449
1900[64] | n.a. | n.a. | 2280 | 550 | 25 | 2 | 1 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2857
1901[65] | n.a. | n.a. | 2315 | 550 | 24 | 0 | 0 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2889
1903[66] | n.a. | n.a. | 2010 | 616 | 28 | 2 | 1 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2657
1906[67] | n.a. | n.a. | 1870 | 660 | 28 | 14 | 2 | 0 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2574
1908[68] | n.a. | n.a. | 1900 | 665 | 27 | 13 | 2 | 0 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2607
1910[69] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1774 | n.a. | n.a. | 671 | 109 | n.a. | n.a. | 2554
1910[70] | n.a. | n.a. | 1903 | 617 | 20 | n.a. | n.a. | n.a. | 1774 | 568 | n.a. | n.a. | 109 | n.a. | n.a. | 2555
1910[71] | 1254 | 1301 | 1903 | 679 | 18 | 10 | 4 | 2 | 1774 | 568 | 5 | n.a. | 109 | n.a. | 99 | 2555
1914[72] | n.a. | n.a. | 1836 | 679 | 18 | 10 | 4 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2547
1919[73] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1735 | n.a. | n.a. | 498 | 25 | n.a. | n.a. | 2258
1921[74] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1789 | n.a. | n.a. | 688 | n.a. | n.a. | n.a. | 2477
1931[75] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1748 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2666
1941[76] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1845 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2519
1943[77] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1700 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a.
1943[78] | n.a. | n.a. | 1700 | 650 | 4 | 3 | 5 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2362
1944[79] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 1917 | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a.
2001[80] | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | n.a. | 2427

Ahol: n.a.= nincs adat Az „Összesen“ rovat dőlt betűs adatai utólagos összeadások, az eredeti dokumentum nem tartalmazza az összegzést! Feltűnő – és a feltételezett migráció sem magyarázza – más adatforrásoknak a schematizmusok adataitól való eltérése! A schematizmusok egymást követő éveinek adat-azonossága felveti az adat validitásának kérdését! (Lásd pl. az 1874–1878-as évek adatait, vagy általában a nem római katolikus felkezetek adatváltozásait!) Az 1715-ös felmérésben a 42 jobbágyháztartásból 8 magyar nevű, 34 szerb–horvát nevű. Az 1720-as felmérésben 28 jobbágy-, és 9 zsellérháztatrtás szerepel, melyből 9 magyar nevű, 28 pedig szerb–horvát nevű. Az 1828[81] adat forrása Johann Zeiler szerint a „N37 Conscriptio Regnicolaris – Possessionis Baan – 1828. Nr.26. Baranya Com. No.7.” (37-es számú Királyi Birtoklista Bánból 1828-ban) adólista, mely 262 adóköteles személyt (családot) sorol fel, köztük 168 németet. Az 1881-es schematizmus római katolikus lakosság száma az iskolai adatok öszesítésénél (XIII. oldal) 1624 fő! Az 1910-es felmérésben a falu lakossága életkor, családi állapot és a lakóházak állapota szerinti bontásban is olvasható. A teljes lakosságból 3 fő külföldi, 3 fő külföldön tartózkodott a felmérés idején, 2554 fő polgári, 1 fő katonai személy, magyarul tudott 896 fő, írni-olvasni tudott 1673 fő.

### [szerkesztés] A falukép

A faluba érkező telepesek az ortodox templom körül élő szerbekhez csatlakozva, de tőlük elkülönülve kezdték felépíteni életterüket, valószínűleg a hátrahagyott házak, melléképületek, vagy azok anyagainak felhasználásával. A földesúri akarat – mint általában más falvakban is - a házhelyeket mértani pontossággal jelölte ki, egyenbeosztásuk ma már néprajztudományi érték. Szemben a magyarlakta falvakra jellemző halmazszerű házelrendezéssel, köztük a zegzugos utcaszerkezettel és telekhatárokkal, a német falvak – így Bán is – különös rendezettséget mutatnak. A tornácos, egyszintes, alápincézett és padlásteres, egymástól azonos távolságra épült házak egyenes utcákat építettek magukból úgy, hogy a házak tetőnyerge az utcára merőleges. A vályogból épült házak mögött húzódó szalagtelkeket a ház tengelyére merőlegesen épített gazdasági épületek (pajta, istálló, szérű stb.) kettéosztották. Miután a pajták olyan hosszúak, amilyen széles a szalagtelek, a véggel egybeépített pajták falként keretezték a falut kétoldalról.[82] Ez elkülönülést, védelmet valamint összetartozást jelentett a faluban élőknek. A német portákon jellemző a házzal szemben épített „Kleinhaus”, azaz a két-három helységes kisház, melyben rendszerint az öregszülék a kisunokákkal, esetleg a háztulajdonos testvére élt családjával. A telken a melléképületek mögötti föld a „Hofstel” vagy konyhakert, melyben a szokásos konyhakerti termények mellett sorba rendezett gyümölcsfákat ültettek. Az utcák végén, illetve a Karasicához való közelsége miatt kevésbé értékes telkeken a telkek kisebbek, sokszor épp csak házhelynyiek, részben vagy egészben hiányoznak a melléképületek és a konyhakert. A telkes gazdák között az elszegényedés akkor indult meg, ha egy családfő kénytelen volt belső telkét feldarabolva szétosztani azt gyermekei között. A folyamat végén vagy telekkönyvileg is leválasztották a kisházat a telekről, vagy a konyhakert végén építettek új lakást (megfelezve ezzel a belső telket), esetleg egyre több család lakta a házat. 1852-ben megszámozták a házakat, melyet már 1857-ben, majd 1881-ben újra számoztak. (Johann Zeiler szerint valamikor 1941 előtt még legalább egy újrasorszámozásra sor került.) Részben csökkentette az egyre növekvő lélekszámú faluban a zsúfoltságot, ha az idős gazda a falubeli házat gyermekére hagyva felköltözött a hegyi présházba. A 20. század elejére már számos fiatal szorult családostul a valamelyest kibővített hegyi présházába! Az 1945 utáni évtizedekben épült néhány téglaház kivételével a falu megtartotta a telepítéskor kialakított szerkezeti formáját. Az építkezésekhez szükséges vályogot a falu északi és nyugati szélén, valamint a katolikus temető délnyugati sarka alatt található agyagrétegből termelték ki a helybeliek. (A falubeli gyermekek örömére, ugyanis ha az ezen árkokban felgyűlt talajvíz télen befagyott, a serdületlen ifjúságnak a vég nélküli csúszkálás lehetőségét nyújtották.) Valódi átalakulást csak a ’90-es évek vége, a polgárháború utáni konszolidáció hozott. Az addigra már lelakott, korszerűtlen, egészségtelen és kicsi vályogházakat nem volt érdemes, de nem is lehetett felújítással lakhatóvá tenni. Ezért a portákon a régi házak helyén egyre több új téglaház épült, de ezek a házak a telekhatártól való elhelyezkedés, méret és kivitelezés tekintetében nem mutatnak semmilyen egységet, hacsak nem tekintjük annak az elszegényedés nyomait: a vakolatlanul hagyott házakat, a romos melléképületek megtartását, a rendezetlen udvar képét stb. Ezen a helyzeten gyökeres változást csak egy gazdasági megerősödés hozhat, kétségtelen azonban, hogy amint a kezdetekkor kialakult összkép nyomai még ma is láthatók, úgy az elkövetkező – szükség, s nem terv szülte - változások képe is hosszú távon látható marad majd!

### [szerkesztés] Iskola és oktatás

Az iratok már 1757-ben említést tesznek – név nélkül – egy tanítóról.[83] Mária Terézia uralkodása második felére jellemző felvilágosult abszolutizmus jegyeit viselő rendeleteinek egyike volt – az 1767. évi úrbérrendezés mellett – az 1777-ben kiadott Ratio Educationis című rendelete. Ebben egységes iskolarendszer megteremtését szorgalmazta, egyben csökkenteni igyekezett az iskolarendszerű tanításban az egyház befolyását. Bár a Baranya háromszög falvaiban 1945-ig még az I. világháborút követő iskola-államosítások után is domináns maradt a felekezeti oktatás, e rendelet következményeként ebben az időben a (pécsi) püspök elrendelte, hogy Bánban is iskolát kell építeni, és egy segédtanítót is alkalmazni, aki tud magyarul. Így Bánnak – a régióban az elsők között - 1798-ban már volt egy tanítói lakószobája és egy terme a gyerekek oktatására.[84][85] Ez az épület a katolikus plébánia mellett – többszörösen felújítva - ma is megvan. Igaz, Salamon József királyi tanfelügyelő 1874-es áttekintő jelentése az elemi iskolákról nem fest rózsás képet (túlzsúfoltság, alacsony épületek, omladozó falak, elégtelen felszerelés, ablaktalanság, világítási-fűtési elégtelenség, rossz közegészségügyi állapotok, általában az 1868. évi XXXVIII. törvény követelményeitől eltérő helyzet) a dél-baranyai iskolákról, köztük Bánéról sem, mert nem említi a jó példáknak számító kivételek között. Ugyanakkor Schulcz Imre tanár 1893-ban a „Tanügyi körképek” című, a Pécsi Közlönyben megjelent írásában beszámol Bánról mint jó példáról, hogy „…láttam fölszerelést ott is, hol a község keveset tesz, de a tanító ember a talpán és szívén hordja a tanügyet.” Ez a vélemény vélhetőleg Möhler Antal és Faller Mátyás tanítók lelkiismeretes munkáját dicséri.

Az 1829-es püspöki vizitáció (Szepessy Ignác – szobra Pécsett a Sétatéren, a Székesegyház előtt áll – kinevezését követő évi, bemutatkozó és ismerkedési szándékú Canonica Visitatiojáról Egyházlátogatási Jegyzőkönyv született) alkalmával a tanító azt a kívánságát nyilvánította ki, hogy a szülők ne csak télen, de nyáron is küldjék gyermekeiket iskolába. Egyúttal panaszkodott az iskolaépület rossz állapotára, melyet aztán fel is újítottak. Az írások említik, hogy ezidőben a 217 iskolaköteles gyermek közül a tanítónak 126 tanulója volt, „mivel akkor még nem volt iskolalátogatási kötelezettség.”[86] 1878-ban „új tantermet építettek, vagy a meglévőt bővítették”[87] Ez utóbbi történt 1887-ben az egyházközség 10 000 Ft költséggel új iskolát építetett.[88] Ez az épület a katolikus templomtól keletre épült fel, ma már nem áll. Az első világháború után az iskolákat államosították, s megosztották elemi és magasabb népiskolára[89] Az oktatás nyelve 1883-ig magyar, 1884-től 1920-ig magyar és német, 1920 után szerb–horvát.[90] Egy személyes visszaemlékezés szerint az 1930-as években a diákok elsőben megtanulták a német gót betűs írást és olvasást, másodikban a cirill betűs írás-olvasást, harmadikban pedig a latin betűs német írást-olvasást. Ekkor – s azóta sem - magyar nyelven nem folyt tanítás. A második világháború után (valószínűleg az 1980-as években) a kommunista vezetésnek sikerült pénzt szereznie egy új, emeletes, modern és tágas iskola építésére, ekkor lebontották az egyébként masszív és jó állapotban lévő, 1887-ben épült vályogfalas iskolát. Az új épület a Templom tér déli részére, az egykori kocsma, posta és tűzoltószertár valamint a római katolikus templom között épült fel.

Popovac (Bán, Baranybán) tanítói és segédtanítói működési idejük sorrendjében

A táblázat a baloldai szövegre kattintva nyitható/csukható

Név | Működési idő | Titulus
--- | --- | ---
Hirnigl Pál | 1798 | t.
Müller András | 1810 | t.
Schlosser Ádám[91] (*1768 Rácmecske, +1851.dec.23. Bán) | 1829–1842 | t.
Metzing (Meczing) József[92] | 1840–1858 | st., t.
Trecsik Péter[93] | 1842 | st.
Schellenberger Mátyás[94] | 1845–1849 | t.
Gerstner Bálint[95] | 1848–1850 | st.
Metzing Edvárd[96] | 1853 | st.
Möhler Antal[97] (*1838 Vörösmart) | 1859–1878 | t.
Hübner Ádám[98] | 1859–1860 | st.
Müller Kristóf[99] | 1861 | st.
Heyd János[100] | 1862 | st.
Baumann János[101] | 1864 | st.
Faller (Fallier) János[102] | 1875 és 1877 | st.
Jung (Juhász) Ferenc[103] | 1875–1877 | st.
Hirtenleiter (Hirtenreiter) Mihály[104] | 1878 | st.
Mayer József[105] (*1848) [1868] | 1881–1914 | t., kt., ig.
Farkas János[106] | 1862 | st.
Münz Vilmos[107] | 1883 | st.
Münster Vilmos[108] | 1885–1887 | st.
Faller Mátyás[109] (*1855) [1874] | 1889–1908 | st., t., tk.
Kiss Vilmos[110] | 1889 | st.
Petz Károly[111] | 1891–1893 | st.
Turcsin Gusztáv[112] | 1895 | st.
Reiner Mária | 1896 | t.
Császár Sarolta[113] (*1874) [1899] | 1900 | t.
Folbert Aladár[114] (*1882) [1904] | 1905 | st.
Rochi János[115] (*1887) [1906] | 1907–1908 | st.
Udvary Rozina (*1894 Apatin, +1968.jún.17. Bad Bocklet) | 1912–1940.márc.11. | t.
Buschbacher Ferenc[116] (*1886.febr.13. Apatin, +1972.dec.5. Bad Bocklet) [1909] | 1914 | st.
Gutspelet József | 1914 után | kt.
Udvary Ferenc (*1896.dec.8. Apatin) | 1914 után | st., t., ig.
Sauer Márton | 1914 után | st.
Bori Margit | 1914 után | st.
Lenz József Volkmar | 1914 után | st.
Setter Mária | 1914 után | st.
Horváth Ferenc | 1914 után | st.
Mayer Margit (*1902.jún.25. Bán) | 1914 után | st.
Sajič Dragoslav | 1914 után | t., ig.
Bischof, Schvasz,Horváth urak, Gyarmatiné, és Héráné valamint a Kőnig házaspár | 1914 után | st.

Ahol: t. = tanító(nő), st. = segédtanító, kt. = kántortanító, ig. = igazgató, * = született, + = meghalt, Zárójelben a születés és halál ideje-helye, szögletes zárójelben a tanítói működés kezdete. A forrásmegjelölés nélküli adatokat Johann Zeilertől[117] vettem át. Schematizmusra történő hivatkozás alatt minden esetben az adattár iskolai összefoglalás része értendő! Schlosser Ádám Sombereken járt iskolába, 1788-1799 között segédtanító volt Tolnán, majd Dunaföldváron, Szabadkán és Baján tanított, utána 1796-ban Dárdára került iskolamesternek, közben elvégezte a Pécsi Tanítóképzőt, 1799-ben Nagynyárádon tanított, s onnan került Bánba. Möhler Antal második felesége siklósi asszony volt (Sajgó Emília), ezért halálát talán ott kell keresni. Münz Vilmos valószínűleg azonos Münster Vilmossal. Faller Mátyásnak Rezső nevű gyermeke szintén tanító lett. Buschbacher Ferenc Apatinban végezte az elemi és polgári iskoláit, majd a bajai Tanítóképzőben szerzett oklevelet. Fiatal tanítóként Horvátfalván és Aparban működött. Felesége Udvary Rozina (Udvary Ferenc tanító húga) szintén tanítónő volt, aki báni működése után 1944-ig Apatinban tanított. Mayer Margit leánya volt Mayer József, s (1922.júl.17.-től) felesége Udvary Ferenc igazgató uraknak. Udvary Ferenc (és családja) 1945 után Magyarországra került, s ott is haltak meg. Sajič Dragoslav a szerb közösség tanára, néhány évig igazgatója volt a Felső Népiskolának.

Tanulólétszámok a baranyabáni római katolikus iskolában a történelmi források tükrében

A táblázat a baloldai szövegre kattintva nyitható/csukható

Időpont | Mindennapos oktatásban | Vasárnapi iskolában | Összesen
--- | --- | --- | ---
6-12 éves | 13-15 éves
fiú | lány | fiú | lány
1810 | - | - | - | - | - | 160
1829 | - | - | - | - | - | 129
1840[118] | - | - | - | - | - | 126
1842[119] | - | - | - | - | - | 139
1845/46 | - | - | - | - | - | 192
1846/47 | - | - | - | - | - | 202
1848[120] | - | - | - | - | - | 193
1850[121] | - | - | - | - | - | 193
1852[122] | - | - | - | - | - | 173
1853[123] | - | - | - | - | - | 180
1855[124] | - | - | - | - | - | 208
1857[125] | - | - | - | - | - | 167
1858[126] | - | - | - | - | - | 167
1859[127] | 180 | 111 | -
1860[128] | 178 | 104 | -
1861[129] | 169 | 104 | -
1862[130] | 158 | 115 | -
1863[131] | 158 | 115 | -
1864[132] | 170 | 90 | -
1865[133] | 98 | 154 | -
1866[134] | 98 | 154 | -
1867[135] | 178 | 154 | -
1881[136] | - | - | - | - | - | 180
1883[137] | - | - | - | - | - | 180
1885[138] | - | - | - | - | - | 235
1885.október 12. | - | - | - | - | - | 259
1887[139] | - | - | - | - | - | 305
1889[140] | - | - | - | - | - | 313
1891[141] | - | - | - | - | - | 404
1893[142] | - | - | - | - | - | 415
1895[143] | - | - | - | - | - | 396
1896 | - | - | - | - | - | 486
1900[144] | 102 | 99 | 48 | 45 | - | 294
1905[145] | 92 | 94 | 43 | 36 | - | 265
1907[146] | 110 | 106 | 39 | 45 | - | 300
1914[147] | - | - | - | - | - | 226
1942 | - | - | - | - | - | 240
1943 | - | - | - | - | - | 292

A forrásmegjelölés nélküli adatokat Johann Zeilertől[148] vettem át.

### [szerkesztés] Hitélet

Valószínűleg a török előtt és alatt is katolikus magyarok lakták (amikor lakták) a települést, de vallásgyakorlásuk lehetőségéről csak feltételezésekre lehet hagyatkozni. Valószínűleg a faluban nem telepedett le egyetlen muzulmán vallású személy sem, ennek nincs sem építészeti, sem írásos nyoma. A településen öt felekezet hívei éltek. Néhány fő vagy egy-két család lutheránus (ágostai evangélikus), ők egyházigazgatásilag valószínűleg Pécshez tartoztak. Néhány család református (kálvinista), ők valószínűleg Magyarbólyhoz tartoztak. A falu egy-két családja izraelita volt, ők egyházigazgatásilag (1895-ben biztosan) Dárda hitközséghez tartoztak. A településen eleinte többségben, majd az összlakosság felét, végül annak kb. harmadát kitevő ortodox felekezetnek volt először (fa)temploma. Nekik 1721-ben már volt ortodox plébániájuk két pópával: Lazar Petrovich és Banaier Constantin. Legtöbb adat azonban a 19. század harmadik harmadára lassan dominánssá váló, végül az összlakosság 2/3-át kitevő római katolikusokról maradt fenn.

A római katolikus templom, főbejárat

1761-ben „a báni német alattvalók” kérték „a Császári és Királyi Kamara Bellyében székelő délmagyarországi Főadminisztrátor Urát, hogy kegyesen segítségükre legyen egy templom építésében”. Ebben az iratban hivatkoznak arra a kérelmezők, hogy „amikor Bann helység 11 évvel ezelőtt, 1750-ben német telepeseket kapott, ígéretet kaptunk, ha Bann–ban 30 ház felépül, templomot fogunk kapni”, majd az iratban odább: „ezidőben Bann-ban 72 házaspár (család) van.”[149] 1764-ben a báni „leghűségesebb alattvalók” ismét „a legalázatosabban kérik” egy saját templom építését, és jelzik, hogy „Bann betelepítése óta több mint 110 házasság köttetett, a lélekszám pedig eléri a 441 főt.”[150]

1768. május 30-án a „Bella (Bellye) Kamarai uradalom hűséges lakói a német Bonn faluból, valamint a falu bírája és esküdtei (képviselőtestülete) a Felséges Német-Római Császárnak, Jeruzsálemi Királynak, Ausztria Főhercegének és Toscana Nagyhercegének” írt kérvényben egy templom építését kezdeményezték, mert „meg is lett ígérve nekünk egy Istenháza, ha 30 családot teszünk ki. De mostanra már túl vagyunk az említett számon és 168 családot értünk el!” Ezt a kérelmet egy ajánlás kíséretében 1769. január 5-én eljuttatták II. József császárhoz, aki a következő intézkedést hozta: „Jóváhagyom a benyújtott kérelmet és utasítom a Magyar Kamarát, hogy a tavasz beálltával mindjárt kezdesse meg Neubornban (Bánban) a templom építését, egyúttal haladéktalanul küldje be az építési költségvetést, és ezen túl is legyen a községnek segítségére abban, hogy a község kapjon alkalmas plébánost és tanítót, mindkettő német nemzetiségűt. József.” Dacára ennek a rendelkezésnek, a báni katolikus templom építése továbbra is elhúzódott.

A római katolikus templom (délkeleti oldal)

Bán a római katolikus közigazgatásban 1951-ig a pécsi püspökség joghatósága alatt a baranyavári (1855–1859 között a dárdai) esperesi kerületben 1773-ig Luč (Lőcs) fíliája volt. Ekkor állt fel a baranyavári (Branjin Vrh) plébánia, s ennek lett filiája Pélmonostor (Beli Manastir) mellett Bán.[151], [152],[153] 1951-ben XII.Pius pápa a diakovari egyházmegyéhez kapcsolta[154].

A báni katolikus templomot 1778-ban a Magyar Udvari Kamara építette, Szent József tiszteletére szentelték. A templom akkor 9,5 öl hosszú és 5 öl széles volt.[155],[156] A báni plébánia 1789-ben állt fel. Ide tartozott filiaként a kezdetektől 1874-ig (saját plébánia alapításáig) Baranyakisfalud, Bodolya, Lak, 1857-ig Sárok[157]. A plébánia iratai (a plébánia történetet leíró úgynevezett „Domestica” és az anyakönyvek stb.) a II. világháború után (részben) az eszéki városi levéltárba kerültek. A plébániaépület eredetileg parasztház volt, mely egyúttal szolgált imaháznak, 1789-ig iskolának, valamint tanítói lakásnak is. 1822-re a báni plébániaépület oly rossz állapotba került, hogy a plébánost és vendégeit majdnem agyonnyomta.[158] 1826-ban megérkezett a pécsi püspöktől (az 1825-ben elhunyt Király I. Józseftől) kiutalt 1 000 Ft, a templom kegyurától (Habsburg Károly császári és királyi főhercegtől) pedig sikerült a szükséges építőanyagot beszerezni egy új plébániaépület felépítéséhez. [159] A század második felére már kicsinek bizonyult a templom a sok hívő számára, ezért azt 1860-ban két oldal-oratóriummal bővítették. Ekkortájt Franz Schlitter kisbirtokos jobbágy 5000 Ft-ot(!) adományozott három harang és egy toronyóra beszerzésére![160],[161] (5000 Ft abban az időben oly nagy összeg volt, hogy az információt fenntartással kell kezelni!)

Popovac (Bán, Baranybán) római katolikus plébánosai működési idejük sorrendjében

A táblázat a baloldai szövegre kattintva nyitható/csukható

báni működés ideje | Név | születési-halálozási idő és hely | szentelés ideje | működési helyek
--- | --- | --- | --- | ---
1789. március 1.-1796 | Missich Gergely[162] | *1751. március 1. Plávna (Bács vármegye) | 1778. március 14. | Cerna, Vörösmart, Himesháza, Pécs Szent Ágoston plébánia.1796-ban kinevezték szajki plébánosnak.
1796-1800 | P. Nissak Paszkal Ágoston OSF[163] | *1756 Buda; +1800. december 27. Bán | - | 1790-ig Mohács,1796-ig Himesháza
1801. január 21.-1815 | Szentmiklóssy György[164] | *1770. április 18. Neviczke (Ung vármegye); +1815. december 28. Bán | 1794. április 19. | 1794-től Egerág
1816. január 16.-1822. május 11. | Rozsányi János[165] | *1768; +1822. május 11. Bán | - | Vörösmart, Villány
1822-1845 | Mestrovics József[166],[167] | *1778; +1845. január 15. Bán | - | 1805-től Görcsöny,1817-től Bogád (plébános)
1845-1870 | Sághy Lipót Ferenc[168],[169] | *1802, +1872. június 26. | - | 1834-től Bellye, 1839-től Vörösmart plébánosa
1870-1905 | Uray (Hermann) Attala[170] | *1832. december 3.; +1905.december 31. Bán | - | Vörösmart
1905–1934 | Zádor (Zvonicsek) Alajos | *1858. június 21. +1934. január 1. Bán | - | 1887-től Vörösmart, 1901–1905 között a dárdai, 1907-től a baranyavári esperesi kerület főesperese
1934-(1964-ig biztosan) | Hanauszka Viktor (Vladimir, Vladoje) | *1891. szeptember 3. Crnkovci (Szlavónia) | 1917 | -

Ahol: P.= pater, OSF= Ordo Sancti Francisci (Ferences rend)

## [szerkesztés] A település története

A települést különböző korokban különböző, egymásra nem utaló nevekkel illették. Ezek a korok önálló és egymástól eltérő gazdasági, kulturális, politikai és történelmi miliőbe ágyazták a falu történetét. E korokhoz igazodva, azoknak a falu életére is kiható, azt befolyásoló eseményeit röviden összefoglalva, a dokumentált események kronológiájában kerül sor a helytörténeti összefoglalásra.

### [szerkesztés] A Római Birodalom idején (4.-5. század fordulójáig)

A település, illetve környéke, a római hódoltság idején már lakott volt. A Római Birodalom Pannonia tartománya (Galerius társcsászár feleségéről) Valeria-nak nevezett részéhez tartozott. Az akkor Antianæ-nak[171],[172] nevezett város maradványai még láthatók voltak a 19. század közepén is, „...egy szikes síkságon Baranyavártól mintegy egy órányi járásra.”[173] A Pallas Nagylexikon szerint „Antiana hajdani helység Pannóniában Mohács és Baranyavár között.” Johann Zeiler - az 1845-ben kiadott osztrák „Általános földrajz-statisztikai lexikon”-ra hivatkozva – azt állítja, hogy a falu ókori neve Quadripurgum (Quadriburgum). E tévedés feloldását Haas[174] munkájában találjuk meg. Haas idézi Szalágyit[175], aki szerint „Alig lehet … kétséges, miszerint (a pécsi Székesegyház) úgynevezett »arx quadriturrita« vagy »Quadriburgum« volt …! Van jelenleg is római téglánk, mellyen e fölírás olvasható: »Qvadribvrk«. Miről Fényes[176] hibásan ezt irá: »Nyugotra Bán’ helységtől van egy régi Gothus kastély ezen fölírással Quadriburgum «” Tehát Haas szerint Fényes Elek téved, amikor azt írja, hogy a Baranyavár mellett kétségtelenül létezett helységnek Quadripurgum lenne a neve. Amennyiben tehát Johann Zeiler (vagy forrása) Fényes Elek (vagy forrásai) munkáira támaszkodott, megoldódott a tévedés eredete. Amennyiben más forrásból dolgozott (nem jelzi könyvében), akkor a római kori falunév még lehet vita tárgya, mindenesetre Lelkes[177] szintén Antianae-val azonosítja Bánt. (Nehezíti a határozott döntést, hogy egyéb anyagok is Quadripurgummal azonosítják a római kori Bánt, illetve Antianae-nak nevezik Baranyvárt! Pl. a bellyei uradalom leírása[178], vagy Dvorzsák helységnévtára[179] és a római katolikus schematizmusok[180]!) A római korról nem maradt fenn okirat.

### [szerkesztés] A középkori Magyarországon a mohácsi vészig (XII.sz.-1526)

A település vélhetőleg a 12. század végén vagy a 13. század elején kapta a Bán elnevezést. A névadásra több feltételezés is létezik. Baán Árpád-kori személynév volt, mely valószínűleg azonos a Bajan névvel, mely török, illetve tatár nyelven gazdag, hatalmas jelentéssel bír. Valószínűleg e névből ered a bán, mint avar eredetű horvát fejedelmi cím, melyet a 12. századtól a mindenkori magyar király Horvátországot és Szlovéniát kormányzó helyettese viselt, majd a Magyarország déli határvidékeit kormányzó főtisztviselők címe volt.[181],[182] Ez alapján bánság az a terület, mely egy bán kormányzása alá tartozott. Az egyik feltevés szerint a Bán elnevezés az akkori nemesi birtokokról vezethető le, akár úgy, hogy maga a nemesi cím közvetlenül az eredet, akár közvetve, miszerint „a maga idejében”[183] volt a településnek egy Banus nevű szláv nemesi tulajdonosa, s ő lenne a névadó.[184] Miután a népvándorás-honfoglalás-államalapítás vérzivataros idői elmúltak, a viszonylagos nyugalom eredményeként talán mondhatjuk, hogy a falut többségében magyarok lakták. Az 1009-ben íródott pécsi egyházmegyei alapító okirat az egyházmegye déli határvonalának erősségeként említi Baranya várát.[185] Fontos történelmi régiója ez az országnak! Árpád bejövetele után Baranyavár elfoglalása zárta le a Dunántúl meghódítását. Az itteni síkságról zúdultak Mohácsra a török csapatok 1526-ban, és e síkságon szenvedett vereséget Szulejmán nagyvezér 1687-ben. Itt alakult meg az első várispánság: Baranyavár. Végül e vidékről veszi a megye a nevét, mert a határvármegyék kialakításakor az uralkodó nem a nemzetségfők várát (települését) jelölte ki a megye székhelyéül, hanem az országból kivezető útvonal mellett fekvő erősséget. A kezdeti időkről nincs ismert okirat a faluval kapcsolatban. Ám 1446-ban a macsói bán, Maróty László pert indított Monostory László ellen, melynek során a felperes bemutatta a pécsi káptalan egy okiratát bizonyítékul, miszerint Bán földbirtok nem a Monostory családé.

### [szerkesztés] A török hódoltság ideje (1526.augusztus-1687.augusztus)

A török érkezésével a magyar lakosság részben elmenekült a hódítók elől, részben behúzódott a török számára elérhetetlen erdőségekbe, lápos vidékekre. Bán — miután a Belgrád-Buda hadiúton fekszik –, 161 évig török megszállás alá került. A török a meg nem ölt és rabságba nem hurcolt parasztságot adófizetésre kötelezte (harács!). Így Bán is mezőgazdasági beadásokat szolgáltatott a kb. 100 km-re nyugatra fekvő, ugyancsak törököktől megszállt szigetvári várnak. Török adólistákon Bán mint a baranyavári Sachi adófizetője szerepelt. 1554-ben 15 ház adózótt! Ekkor a település neve Bánfalu volt, lakosai magyarok voltak. 1561-ben Bánt Macedóniai Péter bán birtokaként említik.[186] Az 1564. évi dicalis conscriptio szerint Bán Macedoniai Miklósé volt.[187] Ekkor a településnek 4 telkes és 2 házas zsellérje volt. A tulajdonos a szigetvári várnak 14 aranyforint adót fizetett.

### [szerkesztés] A kialakuló és virágzó közösség (1687–1918)

#### [szerkesztés] politikai előzmények

A Hunyadiak korában Tolna és Baranya megyékben 1462 lakott helység, 48 mezőváros és 32 vár állt. Ezzel szemben a török alóli felszabadulás után a két megye 330 lakott helységében átlagosan 8–12 család élt, 1692-ben összesen 3221 családot írtak össze. Munkaerő kellett tehát, munkáskéz hiányzott, mert itt volt a visszaszerzett föld üresen, lakatlanul, műveletlenül. De kié is lett ez a föld, kiknek a kezére jutott? A győztes császár nevében a hódító sereg a ius gladii, a fegyver jogán birtokba vette. Az udvari kamara rendelete értelmében a visszafoglalt területeken csak az tarthatta meg birtokait, akik azokat még a török idők alatt szerezték. Minden ezen kívüli terület hasznát és jövedelmét a sok vérbe és pénzbe kerülő háború költségeire kellett fordítani. A Császári Udvari Kamara felszabadult területein végzett „vagyonleltár” 1687.július.13.-án felvett jegyzőkönyve említi Bánt Bánfalu néven.[188] A Bécsi Kamara 1690-ben felállította a Neoacquistica Commissiót. Bár Bécs hosszútávú érdeke az volt, hogy adóterhek csökkentésével mielőbb adófizető országgá emelje a Magyar Királyságot, rövidtávú érdekei arra szorították, hogy a felszabadító hadjárat költségeit Magyarországgal megfizettesse. Ez előtt a „nemes bizottság” előtt kellett igazolni minden egykori birtokosnak a birtokjogát. Ha ez sikerült, a felszabadító hadjárat költségeire fizetendő összeg (ius armorum, a fegyverváltság jogán szedett adó, a visszaigényelt birtok 10%-a) ellenében visszakapta birtokát. Látható ennek a rendeletnek a csapdája. A török előtti nagybirtokos családok nagyrész kihaltak, vagy nem volt már meg semmilyen birtoklevelük, vagy egyszerűen nem tudták a kiváltás díját megfizetni. Ugyanakkor ha ilyen igazoló iratokat nem kér a közjogi hatalom, akkor boldog-boldogtalan jelentkezik e családok nevében a földek tulajdonjogáért. Így sikerült a korábban törökök által megszállt országrészre a Császári Kamarának rátennie a kezét.

#### [szerkesztés] közigazgatási előzmények

Baranya megyének a 15. század végén 540 földesura volt. 1696-ban az egész megyében 4 egyházi és 2 világi nagybirtokos mellett csak 18 nemes élt. A bizottság előtt ezek közül 6 kísérletezett birtoka megszerzéséért — eredmény nélkül. A visszamaradt és gazdátlan területeket a bécsi udvar hűséges hadvezéreinek és hadi szállító embereinek (sokszor a szállított áruk ellenértékeként!) adományozta, ugyancsak a hadi-hozzájárulás lefizetése után. Ezek a később magyar honosságot nyert külföldi hadfiak azonban gyakran elmaradt fizetésük fejében kapták a birtokukat, mert általában üres lévén a kincstár, a hadjáratok idején juttatásuk elmaradt. Ezek a birtokadományozások, illetve birtokszerzések a töröktől való felszabadulás után történtek, mégis hosszú évek – olykor évtizedek – teltek el, mire a komoly, számottevő, rendszeres, és ami fontos, hasznot hajtó termelés beindult – a betelepítésekkel. Sokszor nem is a birtokszerző idejében, hanem csak később. Jellemző a közállapotokra, hogy a megyei közgyűlés csak 1699-ben rendezte a megyehatár kérdését![189] Savoyai Jenő herceg, a felszabadító háborúk egyik vezére kapta Baranya déli részének legnagyobb domíniumát Bellye székhellyel, már 1699-ben, 25 000 Ft-nyi elmaradt járandósága fejében. Ez a birtok a baranyai háromszög keleti részén terült el, észak-déli irányban. A korabeli fejetlenség (számos falu elpusztult, mások azonos névvel szerepeltek az összeírásokban, vagy egyazon falvak kerültek különböző adománylevelekbe stb.) okán se a Commissio illetékeseinek nem volt pontos képük a „nemzeti vagyonról”, de gyakran maguk a település lakói sem tudták, melyik földesúrhoz tartoznak. Így történhetett, hogy Savoyai Jenő – miután perbe keveredett Jany Ferenc pécsváradi apáttal –, csak 1715-ben mondhatta hivatalosan magáénak a bellyei uradalmat.[190] A herceg 1736-ban örökös nélkül halt meg, így az uradalom visszaszállt a koronához. (A Cathalogus Dominorum Nobilium Comitatis de Baranya c. jegyzék szerint Bánt 1741-ben a király(né) birtokolta.[191]) Ezután mint császári kamarabirtok 1780-ig Lázár Lukács és Kiss Izsák nevű örmények bérelték. 1780-ban Mária Terézia Krisztina főhercegnő megvette az uradalmat a kincstártól. Halála után férje (Albrecht szász tescheni herceg, aki 1765–1781-ig a Magyar Helytartótanács elnöke volt) örökölte az uradalmat. Házasságukból nem származott egyenesági utód, ezért Albrecht herceg végrendeletileg fogadott fiára, Habsburg Károly Lajos főhercegre hagyta a birtokot. Károly Lajos alapította meg 1822-ben a hitbizományt. Halála (1847. április 30.) után a tulajdon- (s ezzel a kegyúri-) jog legidősebb fiára, Albrecht császári és királyi főhercegre szállt. A családnak ez az ága tartotta tulajdonában egészen 1944-ig. (1898-ban már, és 1914-ben még biztosan Frigyes herceg, 1943-ban Albrecht herceg.)[192],[193],[194]

#### [szerkesztés] a betelepülés első évtizedei

Kiket találtak itt az érkezők a 18. század elején? A már lakott uradalmi helységekben javarészt tiszta magyarság élt. Ők a Duna árterületén megbújva vészelték át az idők viszontagságait, vagy a sűrűn lakott nyugatról és északról húzódtak délre a török eltakarodása után. Másrészt nagyszámú helységben élt délszláv népesség is. Vagy az itt korábban honos horvátok maradékai, még inkább azonban az egyre nagyobb tömegben délről felszivárgó rácok (szerbek). Az ezeken a birtokokon megjelent első német telepeseket általában a hadiadományozott tulajdonosok és azok utódai kezdték behívni. Az első érkezők Savoyai Jenő herceg által létesített telepeken 1715-1720 körül foglalhattak földet maguknak. Zömük azonban még délről menekült szláv nemzetiség, akik gyakran egy-két év múlva – ahogy a kedvezmények lejártak – továbbálltak. 1715-ben az itt talált 42 jobbágyháztartás 566 köböl szántóföldet, 100 kaszás rétet és 42 kapás szőlőt birtokolt, irtvány nem volt a faluban. Malom nem működött. Nem volt jövedelme malom, mészárszék, korcsma után, sem semmilyen ipari vagy kereskedői tevékenységből, sem más egyéb forrásból.[195] tevékenységből, sem más egyéb forrásból.[196] 1720-ban a helyzet hasonló. A 37 itt talált családból 28 jobbágy, 9 pedig zsellér háztartás. Gazdasági erejük: 568 köböl szántóföldet, 89,5 kaszás rétet és 60,5 kapás szőlőt birtokoltak, irtvány nem volt a faluban. Malom nem működött. Nem volt jövedelme malom, mészárszék, korcsma után, sem semmilyen ipari vagy kereskedői tevékenységből, sem más egyéb forrásból.[197] A Savoyai Bán birtokon 1696-ban 20 családot írtak össze. 1711-ben 6, 1712-ben 32, 1713-ban 22 szerb telepes érkezett. 1711–13 között 35 családot írtak össze, 1715–16-ban pedig 41 családot.[198] Közülük 31 család 2–4 év múlva tovább vándorolt más falvakba, helyükbe még szintén szerbek érkeztek, nevükből ítélve Bezedek, Borjád, Bács, Bánát és Merse községekből. Valószínűleg azonban az újonnan jöttek is vándorlásban lévők voltak. Ezidőben Bánt „jeles bortermelő” jelzővel illeti a „Conscriptio Rascianorum anni 1711, 1712 et 1713 ex Slavonia” összeírás.[199] Nagyobb tömegű telepes kolóniák, akik egész falvakat népesítettek be, csak később, 1750 után, és csak a Dél-Németországból, Ausztria különböző vidékeiről, Franciaország és Svájc németlakta területeiről, a Rajna-menti tartományokból érkeztek, esetleg több lépcsős országon belüli továbbvándorlás után.[200]

#### [szerkesztés] az első telepesek

Bár már 1738. szeptember 20-án született egy Anna Mária és Georg Paur házaspárnak egy Theresia nevű lánya, valamint 1739. szeptember 28-án Anna Mária és Johann Georg Czenpaur (uradalmi előmunkás, valószínűleg ez ugyanaz, mint az előbb említett Georg Paur) házaspárnak egy Lorenz nevű fia, mégsem ők számítanak az első telepeseknek Bánban. 1757-ben Georg Czenpaur Bellye uradalom ispánja (intézője, ez valószínűleg szintén ugyanaz) volt. Ezek az adatok azt mutatják, hogy a német telepesek egyéni bevándorlása, „a kaland kóstolgatása” már korán megtörtént. 1750-ben 3 személy (család), Joseph Laier, Blasius Schwab és Joseph Stiegler érkezett a Birodalomból. Ők számítanak az első német telepeseknek Bánban, ők ugyanis szervezetten, direkt kerültek ide, és erre a kolonizációs eredményre hivatkoznak később a falu elöljárói.[201]

#### [szerkesztés] a gazdasági megerősödés alapjai

Bár a vidéknek a földje a legtermékenyebb talán egész Európában, ahhoz, hogy a 19. századra Baranya éléstára lehetett, állami akarat, földbirtokos haszonszerzési szándék, és a fölművelők ezreinek véres-verejtéke, valamint csaknem egy egész évszázadon átívelő munkája kellett. Ugyanis a német telepesek érkezésekor Dél-Baranya nagyobb részben áradmányos terület volt, megközelíthetetlen erdőségekkel, láppal, nádassal. A Duna-Dráva torkolat közötti részben, a Karasica alsó folyásán Baranyavártól délre még a 19. század elején is végeláthatatlan mocsarak húzódtak. A Habsburg tulajdonos (Károly Lajos császári főherceg, majd ennek fia, Albrecht herceg) 1840 körül 58 km-rel bővítette az Albrecht-Karasica[202],[203] csatornát (ma is üzemel!) a birtokán lévő mocsarak, illetve a Karasica vizének levezetésére. Ebbe a nagy szárító munkába kapcsolódott be az egész 19. századon keresztül tartó Duna-szabályozás is, melynek eredményéül mintegy 50 000 holdnyi területet tettek legeltetésre és művelésre alkalmassá. Tápláló- és szárítócsatornákat, védműveket, gátakat építettek. Később mindezek gondozására, karbantartására Karasica Vízlecsapoló Társaságot hoztak létre a falvak. Mindezt lóval, ökörrel, szamárral és főleg emberi erővel! Közben persze a meglévő földeket művelni kellett, erdőt irtani, szőlőt telepíteni, házat-templomot-piacot-temetőt építeni. Életteret alkotni. Így épült, gyarapodott Bán is. A 18. század első harmadában-felében – mint akkoriban a telepített falvakban máshol is – földhasználatot szabályzó faluközösség működött. Bánban a szántót kettédarabolták, hogy a szerbek és a németek egymástól függetlenül alakíthassák ki birtokaikat. E két nemzetiség eredetileg sem keveredett egymással. Jellemző, hogy 1766-ban külön kocsmája volt mind a szerbeknek, mind a németeknek! A század közepére a magyarok gyakorlatilag eltűntek a faluból. Mint a bevándorló német parasztok általában, a báni svábok is háromnyomásos rendszerben művelték földjeiket, kaszálták a sarjút is szénának, azaz a ridegtartással szemben istállózó állattartást folytattak, a keletkező trágyát pedig ősszel mélyszántással adták vissza a termőföldnek. Ugyanakkor a Duna-Dráva szög magyar és horvát parasztjai, illetve az ártéri területek lakosai a földművelést alárendelték az állattartásnak, s ez csak szerényebb megélhetést biztosított.[204] A már említett faluközösség Bánban úgy osztotta szét évenként a falu rendelkezésére álló szántóföldjét a családok között, amennyit azok állataikkal, eszközeikkel és saját erejükkel meg tudtak művelni, illetve amennyi létszámarányosan önfenntartásukra elégnek látszott. S míg a németek sokgyermekes családmodellben éltek, addig a környző magyar és szerb–horvát családok kevesebb gyermeket neveltek (nem is szólva az úgynevezett "egykézésről"). Ezen tények ismeretében érthető, miként alakult ki – általában is a svábság, de Bánban is – a németek gazdasági, és ezzel egyben politikai erőfölénye a század második felére.[205] Höbling Miksa 1845-ben így ír e folyamatról: Höbling Miksa 1845-ben így írt erről: „Hol most németek laknak, ott a török elűzése után többnyire ráczok, vagy is szerbek laktak, kiket a kiűzött török e honnak ostor gyanánt hagyott vissza azokon a helyeken, melyeknek hajdani magyar lakói részint elestek a háborús időkben, részint rabságba hurcoltattak. Letelepedvén a németek, mivel iparkodók voltak, egymás után megvették a ráczok telkeit, úgyhogy a németek mindinkább szaporodtak, a ráczok meg fogytak...Történik pedig a németek terjeszkedése eképp: a német telkes gazdák gyermekeik közül fel nem osztják telkeiket, hanem idősbik fiúgyermeköknek adják azon föltétellel, hogy testvéreit kifizesse. Illy kifizetett német elmegy Rácz faluba lakni, és ott először házatlan, majd házas zsellér lesz, és mivel atyai örökségét pénzben kapta ki, először megveszi a rácznak szántóföldjét vagy rétjét, ki szorultságban lévén meg is szántja neki, sőt, ha kívánja, meg is trágyázza. Ebből az következik, hogy jövőre nincs a rácznak kenyere, és így kénytelen megint egy telek részt a németnek adni, míg végre egész telke német kézre nem kerül.”[206] Az 1720-as években telepített német családok kontractusba foglalták a földesúri szolgálmányaikat (robot, árenda, kilenced, ajándékok), így például egy jobbágy évi nyolc, míg egy zsellér évi négy napot volt köteles robotolni, szemben a vidék magyar, horvát és szerb jobbágyaival, akik – mint az akkori magyarországi jobbágyságnak több mint a fele – örökös jobbágyok voltak. Ebben az időben – egészen 1904-ig – Bán, Ban, Bann, Baan, Baán névvel illették a falut. Az eltérő írásmód magyarázata nem hivatalos névváltoztatás, hanem a nép ajkán dinamikusan változó és alkalmazkodó, az írásmódra is mindig visszaható nyelvhasználat. A magyar, a török és a szerb többségi lakosság után ugyanis ettől kezdve domináns lett a német nemzetiségű lakosság.

#### [szerkesztés] 18. század '60-as évek

Egy 1765-ből való háromrészes jegyzék 95 német nevet sorol fel.[207] Az első részben felsorolt 13 család valószínűleg a mostani faluközpontban telepedett le, a második részben „Germani”-nak jelölt 58 család pedig a Langgasse (Hosszú utca) lakosa volt. A harmadik rész neveit kereskedő és iparos jelzővel illeti a jegyzék. Ehhez a jegyzékhez a következő megjegyzések vannak fűzve: „Amennyiben ezen településnek (birtoknak) nem lennének elegendők a szántóföldek, ilyet kaphatnak a laki uradalomból. Emellett végezhetnek erdőirtást is, ha nem sajnálják a fáradságot. Nevezett lakosoknak a rétjük kevés, mert a Karasica mentén, ahol a rétjeik elterülnek, az idegen malmok nagy kárt okoznak a Lacska (még a 20. század első harmadában is használt dűlőnév a Karasica jobb partján fekvő földekre, rétekre) elnevezésű uradalmi rétekben. A harmadosztályú szőlőhegyen – amely ezen a vidéken magasodik – az uradalomnak is vannak szőlőskertjei, amelyek kb. 300 urna (bortároló edények a pozsonyi mértékrendszerben) termést hoznak, és amelyeket 5 évvel ezelőtt a község lakosai telepítettek. Ennek a községnek a lakosai kötelesek a szőlőskerteket művelni. Ezen felül az uradalmat megilleti itt két szilváskert kb. 30 urna terméssel. Áll itt még egy uradalmi épület egy szobával és konyhával, melyben egy uradalmi katona lakik. A település lakosai két nemzethez tartoznak: nem egyesült görög-keletiek (azaz szerb ortodoxok), és németek. Előbbieknek van egy fából és agyagból épült templomuk, melyet a faluban lakó pópa gondoz. A németek mind római katolikusok, és csak nemrégiben érkeztek, ezért nincs saját templomuk, csak egy harangláb(ez a Hosszú utca déli oldalán, kb. az utca közepe táján állt), és a lőcsi templomba járnak. A rácok évente 125 Ft adót fizetnek, kivéve azokat, akik időközben birtokukat felosztották, és új házakat építettek. Miután a hentes meghalt, az uradalmi mészárszéket mindkét nemzetiség 10 évre kibérelte. A település fekvése szép és sík, de a faszerzés lehetősége csekély, különösen építőfa tekintetében.”[208],[209] Az 1767. évi urbarial-táblázatok 260 német nevet (családot) sorolnak fel. Ezek a táblázatok többszörös alcsoportokra osztották a lakosságot: 55 család és 58 nem jobbágy sorsú (család) kb. 70 házban élt. Mind a házzal rendelkező, mind a házzal nem rendelkező lakosok, valamint a zsellérek és kisbérlők valószínűleg az addig betelepültek gyermekei voltak. Ezek a Fuchsgasse (Róka utca) felső részén kaptak házhelyeket. Ezen táblázatok nevei és sorrendjei nagyban megegyeznek az 1944-es családnév és házszám kimutatással.[210]

#### [szerkesztés] 18. század '70-'80-as évek

1775-ben Bánban két cigány család élt. Mindkét család sorszámozott házban, de a házsoron kívül lakott, illendő módon öltözködtek, napszámból éltek, nem ettek döghúst, a helyi bíró alá tartozóknak vallották magukat (azaz nem volt választott vajdájuk), nem kereskedtek lovakkal és fizették a kirótt adót.[211] 1779-ben Bánban már hét cigány család élt. Ennek a 7 családnak összesen 144(!) gyermeke született, így a helyi lakosságnak majd 2%-át jelentették! Részben sorszámozott házban a házsoron, többségében a soron kívüli házakban éltek. Neveltetésük a helybeliekével azonos, mindnyájan (birtoktalan) zsellérek. Helybéli szokás szerint öltöztek, napszámból éltek, egy kovács volt köztük. A helyi bíró alá tartoztak, nem ettek döghúst, nem kupeckedtek, és fizették az adójukat.[212] Egy 1780 körüli időből való állapotleírás szerint „Ban-nak két erősépítésű szolid temploma és néhány más háza van.” A szomszédos helységektől való távolságát így adja meg: „Kisfalud (Branjina) 3/4, Udvar 23/4, Sárok 13/4, és Ivan (Ivándárda) 13/4 órányi járásra.” Az irat ismerteti a „vízfolyások, erdők, rétek és mocsarak, gyalogösvények és szekérutak, valamint a környéken emelkedő hegyek” állapotát, helyzetét, elhelyezkedését.[213] „A Karasica, amely az egész vidéken átfolyik, erősen be van nőve náddal, és rajta átkelni csak a jelzett hidakon és stégeken lehet. Az árkokból előbukkanó forrásvizek jelentéktelenek. A Karasica többnyire mocsaras, nagy esőzések után elárasztja a földeket és a réteket is, és Illocskánál meghajt egy, majd lejjebb még több vízi malmot. Az erdő Monostornál vegyes fából van, fiatal hajtásokkal sűrűn benőve, Illocska mögött az emelkedő felé tölgyes, melyen csak gyalogosan lehet átkelni. A rétek szárazak, de a Karasica-mentiek többnyire mocsarasak. Az utak nagyon jók, kivéve a szőlőhegyen lévők, amelyek szinte használhatatlanok. Az úgynevezett >>Sepsi-hegység<< végighúzódik az egész vidéken és uralja is azt jobbról és balról. Monostor, Bann, Baranyavár, Kisfalud, Bodolya és Illocska a Karasica mocsár mentén fekszik.”[214]

#### [szerkesztés] századforduló, a 19. század első harmada

1794-től szabályozták a Pécsváradtól jövő Karasicát Villánytól a Dunai torkolatig. Ez a csatorna Bán alsó faluvégénél, az úgynevezett „Drachenloch” (Sárkánybarlang) ponton keresztezi a kb. 10 méterrel mélyebben folyó „Seichgraben” -t (szűrő, vagy gyűjtő árkot), a tulajdonképpeni Karasicát. Darázsnál egy szivattyú-berendezés a csatornába pumpálta a mélyebb területek vizét, amely a Karasicával a Dunába folyik.[215] 1815-ben Baranya Vári Kerületben Baán helységben malomtulajdonos „Majer Jakab fél hellyes Gazda”, ki „Házi fundussán csinálta száraz malmát, s fizetett az uradalomnak 12 ftokat.”[216]

#### [szerkesztés] a falu fénykora

Az 1845-ben kiadott Minden Ausztriai Államok Általános Földrajz-Statisztikai Lexikonja a következőket írja Bánról: „Bann, Baan, a rómaiaktól Quadripurgumnak nevezve. – Falu, Magyarország, túl a Dunán, Baranya azonos nevű megye kerületében, Bellye uradalom, egy nem egyesült görög-keleti és egy r.k. templommal és plébániával. Itt még láthatók a római Quadripurgum város maradványai egy kellemes területen, egy órányira Baranyavártól.”[217]

Ferenc József császár 1854. január 16-án rendeletet adott ki a parasztok személyi felszabadítására. E rendelet a betelepültek nevére íratta a mezőket és réteket. Ennek költségeit részben az állam, harmadrészben egyenként a földművesek viselték. Az 1765, 1767 és az 1828 évi adólisták adatai jól összevethetők az 1854-ben felszabadult és földhöz juttatott parasztság akkor kialakult birtokviszonyaival (egy-, illetve háromparcellás parasztok, kisházasok stb.), a Karasica Társaság 1906-os adataival, és az 1944-es állapotok neveivel, ház-, bece-, és gúnyneveivel. (Figyelemmel természetesen a házszám-változásokra!)[218]

1874. március 24-én német szabályzattal – Uray plébános kezdeményezésére – 56 taggal újra alapították az Olvasókört a falubeliek, melynek taglétszáma 1876-ban 50 fő volt. 1885. január 21-én létrehoztak egy Polgári Olvasókört, ugyanezen évben Önsegélyező Egyletet alapítottak, melynek neve 1891-től Bérsegélyező Egylet, 1893-tól Kölcsönös Segélyező Egylet volt.[219] Bánnak 1887-től községpecsétje volt „Baranya Baan Mezőváros” körfelirattal.[220] Ugyanebben az évben az egyházközség 10 000 Ft költséggel új iskolát építtetett.[221]

1894-ben Klein Lázár izraelita vallású báni férfi önmaga számára (tehát gyermekeinek nem) kérvényezte nevének Kárpátra történő változtatását. Az engedélyt nyilván megkapta, de (az anyakönyvek hiányossága miatt) ezt a személyt Johann Zeiler egyik néven sem hozza. Az 1890-es évek súlyos gazdasági nehézségeket okoztak az egész drávaszögi régiónak, benne Bánnak is. 1890–98 között árvíz, járványok, tűzvész, filoxéra és éhínség keserítette a Duna és Karasica árterületén fekvő falvak életét. A legelők 1891-től télen-nyáron vízben álltak, ezért több falu – így Bán is – legelőbérletre kényszerült. A legelők eliszaposodtak. Ez a helyzet akkor is bekövetkezett, ha a Dunán alacsony volt a vízállás, ugyanis a mélyen fekvő Karasicán – mintegy szívócsatornaként üzemelve - felnyomult a víz, és minden évben elöntötte a kaszálókat, meg a mellettük fekvő szántókat. Emiatt ezekben az években drasztikusan csökkent a kukoricatermés, ami miatt drámaian leapadt a sertésállomány létszáma. Ráadásul 1896 őszén olyan mérvű sertésorbánc pusztított, amilyenre még az öregek se emlékeztek. A régió sertésállományának 93–97%-a elpusztult! Egy évre rá, 1897-ben a filoxéra (szőlőtetű) koldussá tette a báni hegyek szőlőtulajdonosait. Ekkor volt lehetséges a pénzzel rendelkezőknek – márpedig az éppen a másod-, harmadszülött sváb férfiaknak volt – olcsó szőlőbirtokhoz jutni a báni hegyen! Ugyanebben az évben újra kiáradt a Karasica, és átszakította a töltést Hercegmárok és Darázs (Draž) községeknél: három méter magasan állt a víz a földeken. Elveszett az egész évi termés, az idény végén az uradalom pedig vonakodott a legelők bérletét a régi áron megújítani. Aztán szintén ebben az évben súlyos tűzvész pusztított. Darázs, Hercegmárok és Keő teljesen, Baranyakisfalud és Vörösmart részben leégett. Ennek az évtizednek a végére a korábban kialakult eszéki és pécsi kiskereskedői értékesítési hálózat (piacozók) összeomlott, megszakadt: nem volt mit piacra szállítaniuk a parasztoknak. A nehézségek rászorították a falut az összefogásra! 1891-ben Dalárdát hoztak létre a faluban, mely 1912-ben Férfikar néven szűnt meg. Temetkezési Egyletet alakítottak a katolikusok (németek), melynek 1902-ben módosították az alapszabályát. Az iparosok 1895-ben Ipartestületbe tömörültek. (Valószínűleg) 1899. január 6-án alapították meg a gazdák a Tej-Egyesületet, Márfi szerint a pécsi királyi törvényszék ezt 1898-ban engedélyezte.[222] A 19. század utolsó évtizedében rekord magasságba emelkedett az iskolásgyermekek száma a faluban! (Lásd a tanulói táblázatot!)

##### [szerkesztés] állapotjelző felmérés

A nyugalmas 19. század utolsó évtizedében (1896-ban) mezőgazdasági felmérés készült Magyarországon.[223] Itt e felmérésnek csak a Bánra vonatkozó ismertetésére van lehetőség, de érdemes a fejlettségi szintet összevetni a környező települések adataival! Utólag, a 20. század vérzivataros történelmének ismeretében felmerül a kérdés, vajon a falu mikor fogja elérni ismét az 1890-es évek gazdasági potenciálját, társadalmi erejét?! Az összeírás szerint Bánban a (családi) gazdaságok száma 702. Ebből 2 gazda kötött jégkár ellen biztosítást, 45-en fizettek tűzkár elleni biztosítást épületeikre, s ketten gabona- és takarmánykészletük esetleges felégésére is gondoltak. A többi gazdának semmilyen biztosítása nem volt, s általánydíjas biztosítást senki nem fizetett esetleges káresemények ellen. A 702 gazdaságból öt ipar(szerű) tevékenységet (is) folytatott, mindössze egy használt műtrágyát, 15 rendelkezett egyes lófogattal, 201 gazdaságban volt kettes lófogat, háromban hármas lófogat, szintén háromban hármas ökörfogat. Nem volt senkinek négyes lófogata, négyes vagy hatos ökörfogata, és semmilyen számú bivaly-, öszvér-, szamár- vagy tehénfogata. A 702 gazdaság összesen 4717 kataszteri hold földtulajdonnal rendelkezett. Ebből 4572 hold magánbirtok, 126 hold haszonbéres birtok és 19 hold haszonélvezeti birtok volt. Művelési ágak szerint 2293 hold szántóföld, 781 hold beültetett szőlő, 613 hold rét, 426 hold nem termő terület, 359 hold kert, 206 hold parlagon lévő vagy kiirtott szőlő és 39 hold legelő. Gyümölcsfa állomány összesen 41276 darab volt: almafa 3186, körtefa 1960, cseresznyefa 2642, meggyfa 2740, őszibarackfa 8134, kajszibarackfa 629, szilvafa 16084, diófa 1795, mandulafa 680, gesztenyefa 53, eper (szeder) fa 3373.

Szarvasmarhaállomány Bánban 1896-ban (db)
| 0–1 év | 1–2 év | 2–3 év | 3év felett | 3–4 év | 4 év felett | Összesen
--- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | ---
bika (borjú) | 22 | 4 | 1 | 2 | - | - | 29
üsző, tehén | 124 | 52 | 20 | - | 18 | 179 | 393
tinó, ökör | 34 | 14 | 3 | - | 0 | 10 | 61
Összesen | 180 | 70 | 24 | 2 | 18 | 189 | 483

A 483 szarvasmarha fajta szerinti megoszlása: magyar-erdélyi fajta 28db, mokány vagy riska 2 db, pirostarka 417 db, borzderes 5 db, egyéb színes 31 db, bivaly nem volt.

Lóállomány Bánban 1896-ban (db)
| 0–1 év | 1–2 év | 2–3 év | 3év felett | 3–4 év | 4 év felett | Összesen
--- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | ---
mén | 16 | 7 | 3 | 2 | - | - | 28
kanca | 30 | 15 | 18 | - | 16 | 225 | 304
herélt | 5 | 4 | 5 | - | 5 | 199 | 218
Ősszesen | 51 | 26 | 26 | 2 | 21 | 424 | 550

Szamár a faluban egy volt, öszvér és kecske egy sem. Juh 849, sertés 1513, méhcsalád 62, baromfi 14721 darab. (Az összeírás nem tért ki a vízgazdálkodásból keletkezett haszon – haltermelés, nádaratás - felmérésére.)

#### [szerkesztés] 20. század: 1918-ig

A kiegyezést követő dualista államberendezést az államigazgatás minden terén a központosított irányítás (igénye) jellemezte.

Temetőkápolna

Ennek jegyében hozták létre az - 1898.IV. tc.-el – az Országos Községi Törzskönyvbizottságot mely a baranyai településekre vonatkozó 1903. évi törzskönyvezése során megváltoztatta Bán nevét. Ekkor lett (1904. január 12-én) Bánból Baranyabán.

1904-ben jegyezte be a pécsi királyi törvényszék a Szerb Földművelők Szövetkezetét.[224] Uray Attala plébános kezdeményezésére 1903–04-ben megépült a temetőkápolna. A temető keleti oldalán egy kocsiszínt emeltek, ahol a „Szent Mihály hintaját”, egy díszesre faragott szekrényű, ablakait fekete szövettel takart, laprugózású, elegáns halottszállító hintót tárolták. A temetőbejárattól a kápolnáig vezető 80–100 méteren boltívtetejű téglafalra szerelt kinyitható kétszárnyú fafaragásos keresztúti stációk között vezetett az út.

Temetőstáció

1906. július 28-án a Karasica Vízlecsapoló Társaság engedélyt kapott, hogy a felső faluvégen a Karasica-csatorna alá cementcsöveket fektessen, amelyek elvezették a Sárokról jövő Lacska-árok vizét. Ebben az engedély-okiratban dülőnevek, kataszterszámok, terület-nagyságok olvashatók a birtokosok nevével – házszámával.[225]

1911. január 30-án az Olvasókör és a Polgári Olvasókör Római Katolikus Olvasókör néven egyesült.[226] Visszatekintve erre a korszakra, egy népcsoport küzdelmét, kitartását, akaraterejét látjuk, akik teljesítményükkel méltán ébresztenek megbecsülést az utódokban. Kényszerítő társadalmi és gazdasági erők hatására idegen földre utaztak, a bizonytalanságba, nyelvi-kulturális meg nem értésbe, a fejlődés egy korábbi szintjére, vadkeletre. Itt meg kellett küzdeniük a honos – és szintén nem egységes nyelvű-kultúrájú – lakossággal, a feudalizmus helyi sajátosságaival, saját kalandor sorstársaikkal, a pusztító betegségekkel, természeti erőkkel. Ám a mélyen átélt vallásos hit, az identitástudatot biztosító és a sorsközösségben védelmet nyújtó, hagyománytisztelő nemzetiségi lét közösségformáló és megtartó erkölcsi normarendszere stabil anyagi, szociális és szellemi akkulturális egységet alakított ki bennük. Környezettől eltérő műveltségük megvédésére értékrendjét tudatosan hangsúlyozva próbálta elkerülni az asszimilálódást.[227],[228]

A népcsoport szorgalma és kitartása révén hamar gazdasági és politikai potenciálja lett a régiónak, a helybeliek pedig Bánnak. Önálló és zárt életteret teremtettek maguknak templommal, iskolával, szakmai szervezetekkel, önkéntes gazdasági szerveződésekkel. (Pl.: Vízlecsapoló Társaság, Tej Társaság, Olvasó-körök, Kultúrszövetség, Faluzenekar stb.) Ennek a fejlődésnek részben tanúi, de elsősorban létrehozói és irányítói a falu értelmisége: a tanítók és plébánosok! (Lásd őket a korábbi táblázatokban!)

Uray síremléke

Közülük kiemelkedik Uray Attala, aki nagy körültekintéssel, előrelátással és szeretetben végezte pasztorációját, s nem csak a templomban! Az ő idejében létesült az Olvasókör pár 100 darabos könyvtárral, ő járta ki a falunak a temetői kápolnát, de egyébként is sokat törődött híveivel. A nép hálából halála után róla nevezte el a templom melletti teret.

Zádor Alajosról fennmaradt legenda szerint származása (eredeti neve Zvonicsek) ellenére erősen magyarérzelmű volt, sehogy nem bírta megemészteni Trianon keserűségét. Nacionalista kirohanásaival azonban szépen összefért, hogy működése során megpróbálta a falu cigányságát kiemelni a fizikai és szellemi putriból. A megoldást a cigánygyerekek képzésében látta, és hosszú évekig tartó küzdelemet folytatott a szülőkkel-gyerekekkel. Fontosabb azonban megemlékezni Zádor nevének említése kapcsán a kezdeményezésére felépülő Mária-zarándokhelyről. A kegyhely létesítésének előzménye, hogy Zádor 1914 nyarán néhány megyéspap társával együtt szabadsága idején elzarándokolt a franciaországi Lourdba. (Tehát nem hívei körében toborzott zarándoklatot vezetett!) Itt határozta el, hogy építtet a falujának is egy zarándoklatok megrendezésére alkalmas imahelyet. Segíthette döntését, hogy az időközben kirobbant I. világháború következményeként a franciák minden ellenséges ország éppen náluk tartózkodó lakosát hadifogolynak tekintették.

Zádor síremléke

Zádort is több hétre internálták, csak 1914 késő őszén került haza falujába. A legenda szerint szabadulása esetére tett fogadalmát váltotta valóra a barlang megépítésével. A háború utáni konszolidáció idején a környék magyar, sokac és német plébánosaival összefogva lobbizni kezdett a zarándokhely létesítéséért. Elképzelése az volt, hogy az egyes Mária ünnepeket egymás közt felosztva mindegyik Mária-tisztelő felekezet külön-külön búcsúnapot tarthat ott, s így is lett. Egymás búcsúit is látogatva a három környékbeli nemzetiség a saját Mária ünnepén díszes külsőségekkel, oltáriszentséggel, plébánossal tarthatott zarándoklatot már 1924-től a falutól délre, a báni hegy északi oldalán, a Karancs (Karanac) irányába vezető út egy szép völgyében megépített „Mária Lourd” imahelyhez. Nagyboldogasszony napján (aug. 15.) a magyarok tartották búcsújukat, Kisboldogasszony (szept. 8.) és Sarlósboldogasszony (júl. 2.) ünnepein pedig a sokacok és a németek osztoztak. A domboldalba vágott, terméskővel kirakott barlang – benne egy lourdi Mária szobor –, és a szabadtéri oltár előtt nagy teret alakítottak ki a tömeg elhelyezésére. Az oltárral szemben állva, attól balra kb. 20 méterre egy kerekes kút van, a kút után kiszélesedő rét, ahol a vásáros kereskedők sátraikat felállíthatták. A kút első oldalán kőtáblára vésve „Erichtet zur ehre Gottes Friedrich Getto und familie” („Isten dicsőségére létesítette Getto Frigyes és családja”) A domboldalon, a barlang felett középen egy fémszerkezetes haranglábat emeltek. E mögött kétoldalt kétszer hét keresztúti stációt építettek. A stációkon felirat: „Zur ehre Gottes” („Isten dicsőségére”), és az adományozók nevei:

Bal oldalon | Jobb oldalon
--- | ---
Josef Pöpl és családja (Nr.13.) Vakolatdísz leesett Vakolatdísz leesett Johann Fischer és családja Franz Lutz és felesége
Johann Wagner és felesége
Római Katolikus Olvasókör

Josef és Anton Wahl és családjuk

Valentin Seegräber és felesége
Johann Maichl és családja (Nr.377)
Maria Pirkl és Maria Kafka
Alois Ringhoffer és felesége
Franz Penz és felesége
Kaspar Kieszl(er) és felesége

A barlang tetejére kőkeresztet állítottak, talapzatába kőbe vésve az alapítás éve „1924” és: „Gestiftet von den Familien Katharina und Peter Denich, Katharina und Johann Zeiler und Frau Theresia Maichl, geb. Greif”, azaz „Alapítva Denich Katalin és Péter családjától, Zeiler Katalin és Jánostól és Maichl Teréz asszonytól, szül.: Greif.” (Ez a Maichl Teréz elvesztette férjét az I. világháborúban.) A báni aranykornak is bízvást nevezhető időszakra visszatekintve a fejlődés magyarázatául már szó esett a legfontosabbról: a mérhetetlen munkabírásról, a kitartó és szorgalmas munkáskézről. Ezek a telepes munkáskezek magukkal hozták azt a mezőgazdasági tudást, melyet a magyar paraszt – épp a törökök ittléte, illetve az azt megelőző és követő folyamatos háborús helyzetek okán – nem volt képes megszerezni. A török után felálló vármegyerendszer ugyanolyan politikai-társadalmi mindennapokra akart berendezkedni, mint amit a török előtt megszokott. Ebbe a régi korok szokásait stabilizálni kívánó közegbe hozták a telepesek új mezőgazdasági technológiájukat, eszközeiket, eszközeiket előállító kisiparosokat, hagyományaikat, egyházi énekeiket, nyelvi kultúrájukat stb. Az új környezetben életképességüket segítette, hogy a telepesek jogállása itt nem örökös vagy örökletes, illetve jogtalan zsellér, hanem kontraktuális jobbágy volt.[229]

### [szerkesztés] Trianon után

A természet erőivel való folytonos harcot az első évtizedek erdőirtásai után többségében a Karasica árvizeivel való megküzdés jelentette Bánnak. A komoly kihívásra a válasz is komoly volt: több évtizedes, tiszteletreméltó kemény munka árán végzett folyamszabályozás, csatornázás, gátépítés, töltésgondozás. Ennek a minden évben vizsgázó munkának a függvénye volt a helyiek azévi termése, végső soron a falu egzisztenciája. Ezeknek a vízügyi instrumentumoknak a jó része az új határ által megosztódott. A határ egyik felén elmaradt gondosság a határ túloldalán okozott mérhetetlen károkat. A háború után se itt, se ott nem lévén pénz még ennél is fontosabb dolgokra sem, a Karasica főcsatorna alsó folyása, illetve torkolata kezdett újra eliszaposodni, minek következtében Magyarbóly környékén folytonos töltésszakadás fenyegetett. Dél-Baranya lekapcsolásától 1931-ig kétszer öntött ki a folyó, s másfélszázados kultúrmunkát tönkretéve a pár éve még pompás folyóparti réteket felverte a sás és a nád. Ezen kívül az új határ megakadályozta a megtermelt fa-, és mezőgazdasági termények pécsi és mohácsi piacra jutását, miért is az áru hiányzott a megye északi részén, a bevétel pedig hiányzott a megye déli sarkában. A gazdasági kényszerhelyzeten felül a politikai miliő is deprimáló lett. A sovinizmustól átforrósodott légkör e korszakban egyre inkább megmérgezte az államalkotó szerb nép viszonyát az ország valamennyi nemzeti kisebbségével, de kiváltképp a magyarral és a némettel. A Jugoszlávia állam célja minden nemzetiség-politikai kérdésben a bármifajta asszimiláció lett.[230] A hatalmat kapott nacionalista erők biztosítani kívánták a dél-baranyai községek délszláv jellegét, ezért megváltoztatták – nemcsak a falvak nemzetiségi összetételét szerbek be-, illetve magyarok és németek kitelepítésével, de – a helységek történelmi neveit is, és soha nem hallott, a múltra és a nemzetiségekre nem utaló szláv neveket adtak nekik.[231] Tették pedig ezt úgy, hogy vagy simán lefordították a falu nevét szerbre, vagy szerbesítették a magyar nevet, vagy új – semmit nem jelentő – nevet találtak ki. Utóbbi módon lett Bánból Popovac, mely szerb–horvátul papföldet jelent. (Ezt – a megyében egyetlen párhuzamként - vesd össze a jelentős horvát nemzetiséggel bíró Szalántának a pogányi rétek felé eső külterületi részén fekvő „Papföld” nevű szántóföld-elnevezéssel.[232])

A közigazgatás nyelve a szerb lett, ők adták – Bánban is – a községi bírót. A majd’ kétszer akkora német nemzetiség adta a bíróhelyettest, akinek tényleges jogköre csak akkor keletkezett, ha a bírónak időnek előtte megszűnt a hatásköre (betegség, lemondás, halál). Az iskolákat államosították és megosztották elemi- és magasabb népiskolákra.

#### [szerkesztés] az összeomlás

A viszonylagos nyugalom a Délvidék 1941. áprilisi (német–magyar) megszállásáig tartott. Popovácból ismét Baranyabán lett, az államnyelv pedig a magyar. Ezután zűrzavaros, a falu belső rendjét és nyugalmát felborító évek jöttek, melynek fenyegető előjelei már az ezt megelőző években megjelentek. A közép-európai nemzetiségi németeket a hitleri fasizmus egyre szorosabban fűzte magához, s az itteni kisebbségnek bőven voltak gazdasági és politikai okai, hogy a velük való – bármilyen – törődést elfogadják.[233] Jugoszlávia nemzetiségi politikája nagymértékben felelős azért, hogy a magát kultúrájában és nemzetiségi létében, de sokszor fizikai valójában is fenyegetett németség – látva a szerény nemzetiségi kulturális igényekről a Jugoszláv kormánnyal folytatott tárgyalások meddőségét –, egyre inkább külső támaszt keresett, és talált. A kapitalizmus kezdetétől a korábban németekkel telepített falvakat lassú túlnépesedés jellemezte. A földbirtokok szabad forgalma és a népességnövekedés a földbirtokok elaprózódását eredményezték olyan birtokokra, melyek egy nagycsaládot kevésbé voltak képesek eltartani. Jobbágyszolgáltatásra sem volt már szükség, a felszabadult mukaerőt bérmunkásként a nagybirtok, illetve az egyre iparosodó 19. század munkásigénye szívta fel. A szántóterület nagyságát lecsapolással és erdőirtással növelni már nem lehetett. Ugyanakkor komoly, befektetésre is alkalmas tőketartaléka a vagyonosnak számító családoknak se volt. Az így kialakult társadalmi-gazdasági belső feszültség aztán fogékony táptalaja lett a Volksbund mozgalom eszmeiségének. Azt lehet mondani, hogy a 200 éve idetelepült németek ennyi idő után kezdték szembetalálni magukat azokkal a szociológiai, társadalmi, gazdasági tünetekkel, melyekre az óhazában éppen az elvándorlás volt a reakciójuk! És ami az újhazában segítette megmaradásukat és fejlődésüket – nevezetesen az árutermelésre beállt mezőgazdasági kultúrájuk, a sajátos örökösödési szokásaik, a sokgyerekes családmodell stb. –, az most egzisztenciális veszélyhelyzetet, belső feszültséget teremtett körükben. Az [[„élettér elmélet”]] sok Németországhoz lojális sváb parasztot és városi polgárt megfertőzött, noha tömeges hatásaiban végül is kudarcot vallott.[234] Azóta tudjuk: a Volksbund eszmerendszere politikai csődbe vezette a német kisebbséget. Ezt a csődöt a II. világháborús front (a szovjet) előli menekülések és a kitelepítések zárták le.[235] A Magyarországnak Németországgal való „baráti” kapcsolata éppúgy bátorította a német nemzetiséget, mint a korábbi évtizedekben felgyűlt, kapitalizálódó társadalom gazdasági igazságtalanságai.[236] A (német) birodalmi céloknak megfelelő hazai német nemzetiségi mozgalmak sora indult meg Magyarországon, és csúcsosodott ki a Basch Ferenc vezette 1938-ban megalakult honi Volksbundban.[237] A német agrárlakosság hagyományos, mindig is apolitikus mentalitása nem volt képes a több oldalról ható, a számára szokatlan, mindennapos tevékenységét is átpolitizáló agresszív propaganda ellen védekezni, az ellen kritikát gyakorolni, pláne annak ellenállni! Az államnemzethez és az anyanemzethez fűzött kettős lojalitása csak addig épült pozitív módon identitástudatába, amíg a két állam – Magyarország és Németország – viszonyában is a közös érdek dominált. Amint a két állam közti érdekkülönbség, illetve érdekellentét markánsan megjelent, a honi német kisebbség ping-pong labda szerepet kapott, és két malomkő között előre jósolhatóan felörlődött.[238] Bár ezek ellen a többnyire a nemzetiszocializmus eszmeiségével alátámasztott, főleg a kultúra területén indított mozgalmak ellen volt szervezett tiltakozása is a magyarországi németeknek – az úgynevezett [[hűségmozgalmak]] –, ez a totális propagandával szemben erőtlen maradt.[239],[240]

Persze sok sváb – hűségmozgalommal vagy anélkül – felismerte a Német Birodalom politikai szándékát, de legalább józan paraszti eszük tiltakozott a Volksbund által hirdetett eszmék ellen – és nem csatlakozott ahhoz. Ezeket azonban a népmozgalomhoz csatlakozó svábok árulónak tartották. Így osztódott meg sok évtizedes, vagy örök életre szóló gyűlölködést szítva egymás közt a magyarországi svábság, falun belüli, de sokszor családon belüli frontokat nyitva! Bánban is. Az 1930-as évek végén megalapították a „Sváb-Német Kultúrszövetség” („Schwäbisch-Deutshen Kultur-Bund”) helyi szervezetét. Ezzel megkezdődött a falu népe között a politikai széthúzás és békétlenség. Különösen kifejezett lett ez a helyzet 1941 után, amikor a Kultur-Bund beolvadt a magyarországi Volksbundba.

##### [szerkesztés] viszálykodás

A sok viszályforrás közül, amely megosztotta a helyi parasztságot (is), az egyik az a lehetőség volt, hogy a német férfiak melyik hadseregben szolgáljanak! Az 1919-ben született férfiak utolsóként szolgáltak a királyi Jugoszláv hadseregben. Az 1941. áprilisi hadjáratban így még szolgáltak a Jugoszláv hadseregben olyan német (és magyar) nemzetiségű katonák, akik a Jugoszláviát megtámadó német (és magyar) erők, azaz saját népeik ellen harcoltak! Az áprilisi német–magyar megszállás utáni első sorozáson (1941. október 13-án), az 1920-ban született férfiakat már a magyar hadseregbe hívták be! A következő sorozáson (1942.ápr.28.-án) az 1921–24-es évjárat azon férfiait vonultatták be az SS-be, akik az 1941. évi őszi microcensuson német nemzetiségűnek vallották magukat, valamint azokat, akik önként jelentkeztek az SS-be! (A Németország iránti hazafiúi kötelesség Volksbundista maszlagát megevők közül sok sváb fiatal ment önként!) Igen ám, de nem minden – a környezetének, falubelijének egyértelmű – sváb vallotta magát 1941-ben német nemzetiségűnek (hanem inkább magyarnak), éppen az azt megelőző évek agresszív propagandájára válaszul! Valamint nem minden sváb jelentkezett önként, akiknek egyébként nem kellett az SS-be mennie. Azokat a férfiakat aztán, akik nem német nemzetiségűnek vallották magukat, előbb 1942. október 5-én, majd 1943 őszén, végül 1944 tavaszán a Magyar Honvédségbe hívták be! Végül Magyarország német megszállása (1944. március 19.) után a Sztójay vezette magyar bábkormány megengedte, hogy az addigra menekülésben lévő Wermacht krónikus emberhiányán az SS kényszersorozásokkal segítsen a magyarországi német, 16–50 év közötti férfiak köréből, tekintet nélkül arra, hogy 1941-ben magyar vagy német nemzetiségűnek vallották magukat. Bánban ez a sorozás 1944.máj.20.-án zajlott le. Ezek a kényszersorozottak 1944 őszéig egymás után szinte mindannyian be is vonultak, és sokan meg is haltak a harcokban. Képzelhetni! Nem elég, hogy egyáltalán el kellett menni katonának, még a falujában, sőt a családjában is ellenséget szerzett magának, bárhogy döntött (vagy bárhogy döntött felette-róla a történelem) is a sváb fiatal! Ugyanilyen módon megosztotta a falvak németségét az iskolai (nyelv) oktatás akkor sokat változó lehetősége.[241] További feszültségforrás volt, hogy Hitler a magyarországi németekre is kiterjesztette az európai német népességtagosítás (Deutschvölkische Flurbereinigung) tervét, s a magyarországi németek anyaországba telepítését a gyorsan befejezni gondolt háború utánra irányozta elő. Ez alapján távozhatott volna – magyar kormányzati segítséggel! – az országból mindenki, aki Németország javára önként optál. A német és a magyar kormány elsősorban azon német anyanyelvű lakosságra számított, akik az 1941-es népszámláláskor magukat német nemzetiségűnek vallották. E felfogás szerint (a népszámlálás meghirdetésekor hivatalosan is sugallva a népnek) akik ezt tették, egyben jelentkeztek is a Németországba való áttelepülésre, míg aki a Magyarországon maradás mellett döntött, az magyar nemzetiséget vallott be. Ebben az értelmezésben lettek a német nemzetiséget vallók (a magyar nemzethez tartozás tekintetében) hazaárulók a magyarok, és a magyar nemzetiséget valló németek előtt, akik „addig szívhatnak csak magyar levegőt”, amíg áttelepítésük ideje el nem érkezik. De viszont is: a német nemzetiséget vállalók szintén hazaárulással vádolták a magyar nemzetiséget valló svábokat, mondván, „megtagadjátok az anyaországot!” Hitler erre az áttelepítésre a magyar kormány türelmét kérte (elhúzódott a villámháború!), ugyanakkor tudomásul vette, hogy a Magyarország javára optált németeket a magyar kormány majd véglegesen asszimilálja. A kitelepítésre váró német nemzetiség ideiglenességével függtek össze a volksbundista autonómia törekvések magyar kormány általi tűrése (sőt, támogatása: Hitler kegyeiben kellett maradni!) is! Ugyanezen meggondolás mentén engedélyezte a magyar kormány az SS magyarországi toborzóakcióit a német nemzetiség körében, pedig a bevonultakat azonnal megfosztották magyar állampolgárságuktól, és családtagjaikat is a háború utáni kitelepítésre ítélték![242]

##### [szerkesztés] menekülés

A „Popovac (Ban) német lakosai 1944 őszén” névjegyzék 1910 németet említ, melyet Johann Zeiler szerint 1917-re kell kiegészíteni.[243] Ekkor minden katolikus családban legalább egy személy német származású volt, a németek közül pedig legfeljebb tízen nem voltak katolikusok. (Azaz, amikor a németeket elűzték, kiirtották, elkergették, egyben a katolikusokat is elűzték, kiirtották, elkergették.) Magyarország elvesztette a II. világháborút. Amikor 1944 őszén a vidéket elérte a front, a faluból 450(!) férfi volt német vagy magyar katona, melyek közül 25 már elesett, kettő pedig eltűnt. A falu előtt ott volt a kérdés: maradni vagy menni? Nyilván, akik érintettnek érez(het)ték magukat a németek segítésében, azok aggodalommal gondoltak a szélsőséges baloldali szovjet megszállásra, míg akik attól mentesek maradtak, bátrabban gondol(hat)tak a szülőföldön maradásra. (Más szempontból is megvizsgálva: a földet-vagyont hátrahagyók nehezebben (vagy egyáltalán nem) szánták magukat a menekülésre, míg a hangosabban agitáló vagyontalanok hamarabb döntöttek az indulás mellett! Félelem és bizakodás, azaz menekülés vagy maradás! Szabad-e az ősöktől kapott földet önként elhagyni!? A - mint utóbb kiderült, alaptalanul - optimisták között voltak, akik ekkor az eltávozóktól olcsón földet vásároltak!) Több mint 700 személy a menekülést választotta! Lovas szekerekkel menekültek Szilézia, majd Ausztria, onnan Bajorország irányába. Négy vasúton utazó csoport is indult a faluból nov. 13., 15., 16. és 17.-én. Ők is Sziléziába (Hieflau), Stájerországba (Susice, Csehszlovákia) és Türingiába menekültek. Ezek indulása előtt, nov.8.-án egy csoport fiatalkorút és gyereket Sziléziába evakuáltak, ahol kor és nem szerint három csoportba választották szét őket. Az idősebbek házi munkát, egyéb munkaszolgálatot voltak kötelesek végezni. Amikor 1945-ben hozzájuk is elért a front, az idősebb fiatalok csatlakozhattak hozzátartozóikhoz. A kisebbeket onnan, vagy később Ausztriából vehették magukhoz hozzátartozóik.[244]

##### [szerkesztés] internálás

1944. november 25-én Bánba bevonultak a szovjet csapatok, velük és mögöttük a szerb partizánok. A szovjet alakulat másnap sietett tovább Harkány felé, a partizánok azonban maradtak...) Ebben az időben néhány személy a közeli határon át Magyarországra menekült. (Mert természetesen a szerbek újra hatalomra jutásával ismét érvénybe léptek a trianoni határok, bár kétségtelen egy darabig a határőrizet hiányos volt.) A maradék német lakosságot, kereken 700 személyt (idős férfiakat, nőket, gyerekeket) haláltáborokba internálták (Gakovo, Valpovo, Mitvar stb.)[245], vagy munkaszolgálatra kényszeríttették. Egy elenyésző kisebbségét a német nemzetiségnek – Bánban mintegy 60 főt – nem telepítettek ki. Ezek vagy szerb családba benősült (férjhez ment) személyek (ilyenek azonban nagyon kevesen voltak), vagy a szerb helyi hatalom potentátjainak kegyeltjei voltak, vagy a szerbek számára is nélkülözhetetlen foglalkozást űztek (pl. kovács, kőműves, pék stb.). Az internáltak, munkaszolgálatosok sorsa éhezés, teljes vagyon- és jogfosztottság, jó esetben évekig tartó rabság, sokuknak pusztulás.

#### [szerkesztés] a szocialista korszak

Baranyabánból ismét Popovac lett, az államnyelv megint szerb, s következtek az úgynevezett „Tito-korszak” évtizedei. 1948-ban, amikor a Szovjetuniótól való elfordulás és a Nyugat-Európa felé nyitás jellemezte Tito politikáját, a demokratikus államok nyomására megszüntették az internáló táborokat. Az el nem szökött, meg nem halt és ki nem telepített németeket szabadon engedték, persze vagyonukat nem kapták vissza. A hadköteles férfiakat besorozták a Jugoszláv Néphadseregbe, függetlenül attól, hogy korábban már szolgáltak-e a királyi Jugoszláv hadseregében, esetleg a magyar honvédségnél! Az 50–100%-ban kiürített falvakba délről felhozott szerbeket költöztettek. Ez történt Bánban is. A szocialista vezetés a főbb utakra aszfaltot terített, a házakba bevezették a villanyt, legtöbb helyen a vizet a kúttól vezetékeken a házba vitték. A falukörnyéki földeket államosították és TSZ-be tagosították. A Karasica felé enyhén lejtő domborzat lehetővé tette, hogy a falu alvégén, a folyó és a Lacska-árok közötti alacsonyan fekvő réteket elárasztva halastavat hozzanak létre. A Templom tér déli részén modern, emeletes iskolát építettek sportpályákkal. (A korszak helytörténeti összefoglalása még nem történt meg! Leginkább jellemző azonban erre a négy évtizedre a komolyabb fejlődés nélküli felélés, a hátrahagyott javak fejlesztések nélküli használata!)

### [szerkesztés] 1998

Az 1945-ben még présházakkal telepöttyözött és virágzó szőlőkultúrával művelt báni hegyen elvadult, vadhajtással teli erdőség látszott. A falu egykori vásárterén (az Eszék felől bevezető út baloldalán) focipálya van, ami mutatja, hogy a falu elvesztette egykori kistérségi központját, vásártartási jogát. A falut a pusztulás nyomai jellemezték. Állt az ortodox és a római katolikus templom is, de utóbbi már üresen, a hozzá tartozó plébániával együtt. 1991-ben a polgárháborús zavargásokban a szerbek a plébániai levéltárat felgyújtották, az teljesen leégett, minden ott tárolt irat megsemmisült. A templomból a Szent József oltárkép eltűnt, a padok helyett néhány egyszerű szék voltak beállítva, a mozdítható tárgyak hiányoztak, az orgona egyik-másik sípja még megvolt... Padlója még az eredeti téglaaljzat! (A templom felújítására a ’70-es években már adtak adományokat a kitelepített svábok, de mert nem ellenőrizhették az adományok felhasználását - nem is a templomra fordították –, beszüntették a pénzfolyósítást.) Katolikus papja nem volt a falunak, hetente egyszer jött misézni az eszéki plébános. Filia lett az egykor virágzó plébánia… A házak utcaszám üresen és romosan álltak. A temetőkápolna tárva-nyitva, ablakai betörve, falai beázva, berendezései nyomtalanul eltúntek. Falait szerb (cirill betűs) nacionalista és pornográf firkákkal csúfítottak, a gipszstukkós szeráfokkal díszítet vakolat hullott. Homlokzata tetejéről a faragott fa tornyocska eltűnt.

Halottashintó

A kápolna köré különült német sírok elhanyagoltak (ki is gondozta volna őket?), a szélső sorokat beszántották. A maradék sírkövek többsége őserdőhöz hasonlító gaztengerrel, 2,5–3 méteres vadhajtással a megközelíthetetlenségig benőtt területen ledőlve a földön hevert. A temető délkeleti sarkán álló szép kocsiszín ősbozótos mögé rejtve romokban állt. Benne volt még az egykori halottszállító díszhintó. A láthatólag rég nem használt instrumentum még romjaiban is gyönyörű volt: faragott fafülke a bak mögött, melynek ablakain itt-ott látszottak az egykori fekete függöny foszlányai. A temetőbejárattól a kápolnáig kelet-nyugati irányban vezető út mentén felállított keresztúti stációk téglaoszlopzatai még omladozva álltak ugyan, de a stációk festett képei és az őket védő nyitható zsalugáterek már hiányoztak mindegyikről. A Templom téren – amit 1905-től 1918-ig az annyi jót tett egykori plébánosról Uray térnek neveztek –, a Szentháromság szobor romjai még álltak.

Szentháromság szobor romjai

Van világháborús emlékműve is a falunak. Hiszen hogyne lenne! Ám a mementó módja jól tükrözi a szocialista kor arroganciáját! A Templom téren felállított I. világháborús emlékműre csak a szerb elesettek neve fért fel, a számban jóval több német mártíré nem kerülhetett az obeliszkre. Ők a római katolikus templom (nagyheti szentsírnak használt belépője) falán kaptak egy márványtáblát, de 1998-ban az sem volt már a helyén. A II. világháború után az első világégés hősei mellé felkerültek az új áldozatok nevei az emlékműre. Persze csak a szerb partizánoké. A háromszor annyi német áldozat már nem kaphatott semmilyen emlékművet Bánban. Igaz, nem is maradt a faluban senki, aki rájuk emlékezzen! A Karancs felé vezető út mentén épített lourdi barlang kettős képet mutatott. Egyfelől a barlang és a szabadtéri oltár előtti fák alatti füves terület gondozott, a szobornál száradt virág, az oltárkő épen a helyén volt.

Kegyhelyi kút |  | Az oltár a "barlanggal" |  | Szűz Mária szobor |

Képek a Commonsból |

A barlang fölötti harangláb azonban a bozóttól nehezen megközelíthető, lábazata rozsdás. A harang még szólt... A körülötte egykor volt keresztúti stációk eltűntek. A barlangtól balra lévő kút még megvolt, de használaton kívül, vize posványos, fafelépítménye a káváról félrelökve a földön enyészett. Oldalán a kőtáblába vésett felirat olvashatatlanná kopott. A falu lakosainak zöme ekkor - az 1991–1997-es háborúk során elmenekült szerbek helyére beköltöztetett, s szintén valahonnan menekült – horvát volt.

### [szerkesztés] A reménység hangja

Európa baloldali diktatúráinak 1989-ben megkezdődött szétesése nem hagyta érintetlenül az erőszakkal létrehozott Jugoszláv egységet sem. Slobodan Milosevics uralma alatt Jugoszlávia egybetartása címén sorba háborúba keveredett az egyes tagköztársaságokkal. 1991-től 1997-ig Macedónia, Bosznia-Hercegovina, Horvátország és Szlovénia kivált a Jugoszláv Föderációból. Ezeket a háborúkat a civil lakossággal szembeni atrocitások, a szokatlan kegyetlenség, tömegmészárlások, etnikai tisztogatások, internálások, nemzetiségi villongások, és az ez elől menekülő népcsoportok exodusa jellemezte minden oldalon. Horvátország kivívott függetlenségével elvileg Bán – illetve a Baranya-háromszög – is horvát terület lett. Azonban a Horvátországban és Bosznia-Hercegovinában élő szerb kisebbség a Milosevics vezette Jugoszláviától kapott katonai segítséggel autonómiát követelve kikiáltotta a Szerb Krajinai Köztársaságot, s magának követelte a Duna-Dráva szöget – benne Bánt is. Belgrádon kívül persze ezt a képződményt nem ismerte el sem az ENSZ, sem egyetlen más állam sem. Horvátország szabadságáért fegyveresen fellépett, és ezt a háborút is az alattomos elaknásítás, a vallási gyalázkodások, nemzetiségekkel szembeni pogromok, tömegmészárlások jellemezték. A fegyveres harcoknak nagyjából 1997-re vége lett ugyan, de még évekig tartott, amíg a határközeli területek, az út menti árkok, a falvak külterületei aknamentesítésére sor került. Az évtized végére a harcok elültek. Az üres, leromlott állagú régi telepes vályogházakat fiatal horvát családok kapták meg: a falu élni fog! Földje most is kitűnő fekete talaj, ami a munkát meghálálja. 2000-ben már épülő új téglaházakat lehetett látni. Új Szent József kép került a római katolikus templom oltárára, a székek helyére új padok kerültek, a templomot renoválták, kicserélték a belső kőlapokat, illetve (részben) a tetőcserepeket. A plébániaépületet kifestették: újra van plébánosa a falunak! A temetőt kitakarították, az elvadult ősbozótost kiirtották, új ravatalozót építettek. A lakosságszám emelkedik, a falunak saját focicsapata van (NK Hajduk Popovac), a település honlapján ([1]) közösségi programokról nagyszámú fiatalt is bemutató képtudósítások láthatók! A báni hegyen szaporodnak a szőlőültetvények, és a hegyet felfedezték maguknak a siklóernyősök is! Adna Isten nyugalmasabb évszázadot a fejlődéshez az elmúlt 20.-nál!

## [szerkesztés] Jegyzetek

1. ^ Pallas Nagylexikon http://www.mek.iif.hu/porta/szint/egyeb/lexikon/pallas/html/055/pc005541.html#6
2. ^ „Albrecht főherczeg Ő Fensége bellyei uradalmának leirása“ Országos Magyar Gazdasági Egyesület Bécs (Frick Vilmos Cs. Kir. Udvari Könyvkereskedése), 1883 (VIII, 292 p.) 66. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120802/0_0_2_pg_66.html Ugyanakkor az egész bellyei uradalomban Bánnak volt a legnagyobb számú lakosa a felmérés idején! Lásd az idézett mű 76. oldalán az összefoglaló táblázatot!
3. ^ Horváth Kázmér, vitéz, dr.: „Dél-Baranya és a trianoni békeszerződés revíziója” Dunántúl Pécsi Egyetemi Könyvkiadó és Nyomda Rt. Pécs, 1931
4. ^ Kovacsics József szerk.: „Magyarország történeti statisztikai helységnévtára. 18. Baranya megye” Központi Statisztikai Hivatal Budapest, 2001
5. ^ „Magyarország népessége a Pragmatica Sanctio korában 1720-21” Országos Magyar Királyi Statisztikai Hivatal Budapest Athenaeum Társulat Könyvnyomdája, 1896 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120203/0_0_2_pg_12.html
6. ^ „u.o. 16. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120203/0_0_2_pg_16.html
7. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (7. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
8. ^ u.o.
9. ^ u.o. 8.oldal
10. ^ Móró Mária Anna: „Olvasóegyletek és népkönyvtárak Baranyában 1914-ig” In: Baranya Helytörténetírás 1977 BML Évkönyve Pécs, 1979
11. ^ u.o.
12. ^ „Schematismus venerabilis cleri almae Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum Christi M. DCCC. XX. bissextilem dierum CCCLXVI.” [1820] Pestini, typis Joannis Thomae Trattner http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1820_0_1_pg_50.html
13. ^ „Schematismus venerabilis cleri almae Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum Christi M. DCCC.XXI. post bissextilem primum dierum CCCLXV.” [1821] Pestini, typis nob. Joannis Thomae Trattner http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1821_0_1_pg_50.html
14. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato M. DCCC.XXII. post bissextilem secundo dierum CCCLXV” [1822] Pestini, typis nob. Joannis Thomae Trattner http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1822_0_1_pg_50.html
15. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato M. DCCC.XXIII. post bissextilem tertio dierum CCCLXV.” [1823] Pesthini, typis nob. Joannis Thomae Trattner http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1823_0_1_pg_50.html
16. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno bissextili a Christo nato M. D. CCC. XXIV. dierum CCCLXVI.” Quinque-Ecclesiis, typis Stephani Knesevits C. R. Priv. typographi, 1824 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1824_0_1_pg_63.html
17. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato M. DCCC. XXV. dierum CCCLXV.” Quinque-Ecclesiis, typis Stephani Knesevits C. R. Priv. typographi, 1825 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1825_0_1_pg_63.html
18. ^ „Schematismus venerabilis cleri almae Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato M. DCCC. XXVI. dierum CCCLXV.” Quinque-Ecclesiis, typis Stephani Knesevits C. R. Priv. typographi, 1826 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1826_0_1_pg_37.html
19. ^ „Schematismus venerabilis cleri almae Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato M. DCCC. XXVII. dierum CCCLXV.” Quinque-Ecclesiis, typis Stephani Knezevits Caes. Reg. Priv. typographi, 1827 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1827_0_1_pg_37.html
20. ^ „Schematismus venerabilis cleri almae Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato M. DCCC. XXVIII. bissextili.” Quinque-Ecclesiis, typis Stephani Knezevits Caes. Reg. Privileg. typographi, 1828 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1828_0_1_pg_37.html
21. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (10. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
22. ^ u.o. 11. oldal
23. ^ Hölbling Miksa: „Baranya vármegyének orvosi helyirata” Pécs, Lyceum Könyvnyomó Intézet, 1845 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03102202/0_0_1_pg_53.html
24. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis, pro anno Jesu Christi MDCCCXL bissextili.” Quinque-Ecclesiis, Posonii typis haeredum Belnayanorum [1840] http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1840_0_1_pg_46.html
25. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis, pro anno Jesu Christi MDCCCXLII.” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis [1842] http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1842_0_1_pg_38.html
26. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato M. DCCC.XXII. post bissextilem secundo dierum CCCLXV” [1822] Pestini, typis nob. Joannis Thomae Trattner http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1822_0_1_pg_50.html
27. ^ Hölbling Miksa: „Baranya vármegyének orvosi helyirata” Pécs, Lyceum Könyvnyomó Intézet, 1845 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03102202/0_0_1_pg_53.html
28. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum Jesu Christi 1848” Quinque-Ecclesiis, Typi Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1848_0_2_pg_37.html
29. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1850” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1850_0_2_pg_24.html
30. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1852” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1852_0_2_pg_29.html
31. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1853” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1853_0_2_pg_30.html
32. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1855” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1855_0_2_pg_78.html
33. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1857” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1857_0_2_pg_95.html
34. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1858” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1858_0_2_pg_33.html
35. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1859” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1859_0_1_pg_37.html
36. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1860” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1860_0_1_pg_39.html
37. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1861” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1861 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1861_0_1_pg_39.html
38. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1862” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1862 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1862_0_1_pg_38.html
39. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1863” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1863 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1863_0_1_pg_38.html
40. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1864” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1864 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1864_0_1_pg_38.html
41. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1865” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1865 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1865_0_1_pg_38.html
42. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1866” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1866 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1866_0_1_pg_36.html
43. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1867” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1867 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1867_0_1_pg_36.html
44. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1872” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1872 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1872_0_1_pg_38.html
45. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1874” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1874 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1874_0_1_pg_38.html
46. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1875” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1875 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1875_0_1_pg_41.html
47. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1877” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1877 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1877_0_1_pg_41.html
48. ^ Dvorzsák János szerk.: „Magyarország helységnévtára: tekintettel a közigazgatási, népességi és hitfelekezeti viszonyokra” (Ortslexicon von Ungarn : Mit Bezug auf dir politische und kirchliche Eintheilung der Bevölkerung redigirt von Johann Dvorzsák) Budapest, A „Havi Füzetek” Kiadóhivatalának tulajdona (Eigenthum des Verlages der „Havi Füzetek”) [1877] http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03110501/0_0_1_pg_81.html
49. ^ u.o. 133. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120902/0_0_2_pg_133.html
50. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1878” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1878 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1878_0_1_pg_41.html
51. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (11. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
52. ^ „Albrecht főherczeg Ő Fensége bellyei uradalmának leirása“ Országos Magyar Gazdasági Egyesület Bécs (Frick Vilmos Cs. Kir. Udvari Könyvkereskedése), 1883 (VIII, 292 p.)76. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120802/0_0_2_pg_76.html
53. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1881” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1881 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1881_0_1_pg_43.html
54. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1883” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1883 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1883_0_1_pg_43.html
55. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1885” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1885 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1885_0_1_pg_45.html
56. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1889” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1889 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1889_0_1_pg_47.html
57. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1889” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1889 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1889_0_1_pg_47.html
58. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (11. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
59. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1891” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1891 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1891_0_1_pg_50.html
60. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1893” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1893 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1893_0_1_pg_52.html
61. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1895” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1895 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1895_0_1_pg_54.html
62. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1898” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Epicopalis, 1898 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1898_0_1_pg_53.html
63. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (11. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
64. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1900” Quinque-Ecclesiis, Typys Lycei Episcopalis, 1900 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1900_0_1_pg_56.html
65. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1901” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1901 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1901_0_1_pg_54.html
66. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1903” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1903 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1903_0_1_pg_59.html
67. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato MCMVI” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1906 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1906_0_1_pg_59.html
68. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato MCMVIII” Quinque-Ecclesiis, typis Wessely et Horváth, 1908 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1908_0_1_pg_59.html
69. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (11. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
70. ^ Zentai László dr. szerk. és mtsai: „A történelmi Magyarország atlasza és adattára 1914“ Talma Kiadó Pécs, 2001
71. ^ „A magyar szent korona országainak 1910. évi népszámlálása“ Magyar Királyi Központi Statisztikai Hivatal Atheneum Irodalmi és Nyomdai R.t. Budapest, 1912 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt06042201/0_0_4_pg_2.html
72. ^ „Schematismus Cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro Anno Domini 1914“ Quinque-Ecclesiensis, Typis „Dunántúl“ Rt. 1914
73. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (11. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
74. ^ u.o.
75. ^ u.o.
76. ^ u.o.
77. ^ u.o.
78. ^ „Schematismus Cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato MCMXLIII (1943)“ Quinque-Ecclesiensis, Typis Typographia „Dunántúl“ 1943
79. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (11. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
80. ^ 2001-es népszámlálás alapján. http://it.wikipedia.org/wiki/Regione_di_Osijek_e_della_Baranja
81. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (10. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
82. ^ Andrásfalvy Bertalan: „Nyugat-baranyai német telepesek történeti-, néprajzi kérdései a levéltári források tükrében” In: Baranyai Helytörténetírás 1978 BML Évkönyve Pécs, 1979
83. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (8. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
84. ^ Kéri Katalin: „A katolikus elemi iskolák állapota Baranyában (1868–1914)” In: Ódor Imre szerk.: Baranya Történelmi Közlemények VII.-VIII. évf. (1994–1995) BML Pécs, 1995
85. ^ Petrovich Ede: „Baranya megye népoktatása a reformkorban (1918–1848)” In: Baranyai Helytörténetírás, 1974–75 263. old. BML Évkönyve Pécs 1976
86. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (8. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
87. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1878” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1878 (az iskolai öszefoglalásban)
88. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (8. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
89. ^ u.o.
90. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato” 1878-1906 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1878_0_1_pg_41.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1881_0_1_pg_43.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1883_0_1_pg_43.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1885_0_1_pg_45.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1887_0_1_pg_45.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1889_0_1_pg_47.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1891_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1893_0_1_pg_52.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1895_0_1_pg_54.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1900_0_1_pg_56.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1906_0_1_pg_59.html
91. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis, pro anno Jesu Christi MDCCCXL bissextili.” 1840–1842
92. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis, pro anno Jesu Christi MDCCCXL bissextili.” 1840–1858
93. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis, pro anno Jesu Christi MDCCCXLII.” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis [1842]
94. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum Jesu Christi 1848” Quinque-Ecclesiis, Typi Lycei Episcopalis
95. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum Jesu Christi 1848–1850” Quinque-Ecclesiis, Typi Lycei Episcopalis
96. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1853” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis
97. ^ .„Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1857–1878”
98. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1859–1860” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis
99. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1861” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1861
100. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1862” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1862
101. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1864” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1864
102. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1875” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1875
103. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1877” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1877
104. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1878” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1878
105. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato” 1881–1895 és 1900 és 1908–1914
106. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1881” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1881
107. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1883” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1883
108. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato” 1885–1887
109. ^ :„Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato” 1889–1895 és 1900 és 1906–1908
110. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1889” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1889
111. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato” 1891–1893
112. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1895” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1895
113. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato 1900” Quinque-Ecclesiis, Typys Lycei Episcopalis, 1900
114. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato MCMVI” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1906
115. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato MCMVIII” Quinque-Ecclesiis, typis Wessely et Horváth, 1908
116. ^ „Schematismus Cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro Anno Domini 1914“ Quinque-Ecclesiensis, Typis „Dunántúl“ Rt. 1914
117. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (9. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
118. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis, pro anno Jesu Christi” 1840 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1840_0_1_pg_46.html
119. ^ u.o. 1842 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1842_0_1_pg_38.html
120. ^ u.o. 1848 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1848_0_2_pg_37.html
121. ^ u.o. 1850 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1850_0_2_pg_24.html
122. ^ u.o. 1852 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1852_0_2_pg_29.html
123. ^ u.o. 1853 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1853_0_2_pg_30.html
124. ^ u.o. 1855 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1855_0_2_pg_78.html
125. ^ u.o. 1857 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1857_0_2_pg_95.html
126. ^ u.o. 1858 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1858_0_2_pg_33.html
127. ^ u.o. 1859 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1859_0_1_pg_37.html
128. ^ u.o. 1860 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1860_0_1_pg_39.html
129. ^ u.o. 1861 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1861_0_1_pg_39.html
130. ^ u.o. 1862 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1862_0_1_pg_38.html
131. ^ u.o. 1863 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1863_0_1_pg_38.html
132. ^ u.o. 1864 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1864_0_1_pg_38.html
133. ^ u.o. 1865 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1865_0_1_pg_38.html
134. ^ u.o. 1866 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1866_0_1_pg_36.html
135. ^ u.o. 1867 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1867_0_1_pg_36.html
136. ^ u.o. 1881 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1881_0_1_pg_43.html
137. ^ u.o. 1883 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1883_0_1_pg_43.html
138. ^ u.o. 1885 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1885_0_1_pg_45.html
139. ^ u.o. 1887 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1887_0_1_pg_45.html
140. ^ u.o. 1889 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1889_0_1_pg_47.html
141. ^ u.o. 1891 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1891_0_1_pg_50.html
142. ^ u.o. 1893 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1893_0_1_pg_52.html
143. ^ u.o. 1895 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1895_0_1_pg_54.html
144. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (11. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
145. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato MCMVI” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis, 1906 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1906_0_1_pg_59.html
146. ^ u.o. 1908 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1908_0_1_pg_59.html
147. ^ „Schematismus Cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro Anno Domini 1914“ Quinque-Ecclesiensis, Typis „Dunántúl“ Rt. 1914
148. ^ u.o. 9. oldal
149. ^ u.o. 7. oldal
150. ^ u.o. 7. oldal
151. ^ Brüsztle, Josephus: „Recensio totius universi cleri Dioecesis Quinque-ecclesiensis I-IV.” Quinque-Ecclesiis, 1874-1880 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_37.html
152. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato” 1820-1908 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1820_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1821_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1822_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1823_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1824_0_1_pg_63.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1825_0_1_pg_63.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1826_0_1_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1827_0_1_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1828_0_1_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1840_0_1_pg_46.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1842_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt06010901/0_0_2_co_723.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1848_0_2_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1850_0_2_pg_24.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1852_0_2_pg_29.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1853_0_2_pg_30.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1855_0_2_pg_78.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1857_0_2_pg_95.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1858_0_2_pg_33.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1859_0_1_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1860_0_1_pg_39.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1861_0_1_pg_39.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1862_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1863_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1864_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1865_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1866_0_1_pg_36.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1867_0_1_pg_36.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1872_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1874_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1875_0_1_pg_41.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1877_0_1_pg_41.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1878_0_1_pg_41.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1881_0_1_pg_43.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1883_0_1_pg_43.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1885_0_1_pg_45.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1887_0_1_pg_45.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1889_0_1_pg_47.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1891_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1893_0_1_pg_52.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1895_0_1_pg_54.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1898_0_1_pg_53.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1900_0_1_pg_56.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1901_0_1_pg_54.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1903_0_1_pg_59.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1906_0_1_pg_59.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1908_0_1_pg_59.html „Schematismus Cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro Anno Domini 1914“ Quinque-Ecclesiensis, Typis „Dunántúl“ Rt. 1914 „Schematismus Cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato MCMXLIII (1943)“ Quinque-Ecclesiensis, Typis Typographia „Dunántúl“ 1943
153. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (8. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
154. ^ Magyar Katolikus Lexikon, Baranya vármegye szócikk, http://lexikon.katolikus.hu/LINKEK/LINKBBBB/102BAR.HTML
155. ^ . Brüsztle, Josephus: „Recensio totius universi cleri Dioecesis Quinque-ecclesiensis I-IV.” Quinque-Ecclesiis, 1874-1880 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_37.html
156. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (8. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
157. ^ Brüsztle, Josephus: „Recensio totius universi cleri Dioecesis Quinque-ecclesiensis I-IV.” Quinque-Ecclesiis, 1874-1880 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_37.html
158. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (8. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
159. ^ u.o.
160. ^ Brüsztle, Josephus: „Recensio totius universi cleri Dioecesis Quinque-ecclesiensis I-IV.” Quinque-Ecclesiis, 1874-1880 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_37.html
161. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (7. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
162. ^ Brüsztle, Josephus: „Recensio totius universi cleri Dioecesis Quinque-ecclesiensis I-IV.” Quinque-Ecclesiis, 1874-1880 61. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_61.html
163. ^ u.o. 62. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_62.html
164. ^ u.o. 62. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_62.html
165. ^ u.o. 63. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_63.html
166. ^ u.o. 64. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_64.html
167. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1850” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1850_0_2_pg_24.html
168. ^ „Schematismus venerabilis cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato 1852” Quinque-Ecclesiis, typis Lycei Episcopalis http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1852_0_2_pg_29.html
169. ^ Brüsztle, Josephus: „Recensio totius universi cleri Dioecesis Quinque-ecclesiensis I-IV.” Quinque-Ecclesiis, 1874-1880 65. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_65.html
170. ^ u.o. 66. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03093002/2_0_2_pg_66.html
171. ^ Könyöki József: „A középkori várak különös tekintettel Magyarországra” Sajtó alá rendezte Nagy Géza Budapest : Magyar Tudományos Akadémia, 1905 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120701/0_0_2_pg_232.html
172. ^ Pallas Nagylexikon: http://www.mek.iif.hu/porta/szint/egyeb/lexikon/pallas/html/005/pc000536.html#5
173. ^ Volk, Matthias főszerk.: Unvergessene Heimat (Hőn szeretett szülőföld) Erschienen im Selbstverlag der Arbeitsgemeinschaft Untere Baranya/Branan, 1985 ISBN nélkül
174. ^ Haas Mihály szerk.: „Baranya” Emlékirat, mellyel a' Pécsett MDCCCXLV. aug. elején összegyült magyar orvosok és természetvizsgálóknak kedveskedik nagykéri Scitovszky János, pécsi püspök, cs. k. valóságos benső titkos tanácsnok, a' szépművészetek, bölcsészet és hittudományok' tanára, a' kir. magyar természettudományi, római t. arcadiai társulat' tagja, a' m. orvosok és természetvizsgálók' VI nagy gyülésének elnöke. Pécsett: a' lyceum' könyvnyomó-intézetében, 1845 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03102201/0_0_1_pg_113.html
175. ^ Szalágyi István: „Opere suo de statu ecclesiae Pannoniae I.VII.“ Pécs, 1777-1784
176. ^ Fényes Elek: „Magyarországnak, s a hozzá kapcsolt Tartományoknak mostani állapotja statistikai és geographiai tekintetben” Pest, 1836
177. ^ Lelkes György „Magyar helységnév-azonosító szótár” Talma Könyvkiadó Baja, 1998 2., bővített kiadás
178. ^ „Albrecht főherczeg Ő Fensége bellyei uradalmának leirása“ Országos Magyar Gazdasági Egyesület Bécs (Frick Vilmos Cs. Kir. Udvari Könyvkereskedése), 1883 (VIII, 292 p.) 62. és 65. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120802/0_0_2_pg_62.html
179. ^ Dvorzsák János szerk.: „Magyarország helységnévtára: tekintettel a közigazgatási, népességi és hitfelekezeti viszonyokra” (Ortslexicon von Ungarn : Mit Bezug auf dir politische und kirchliche Eintheilung der Bevölkerung redigirt von Johann Dvorzsák) Budapest, A „Havi Füzetek” Kiadóhivatalának tulajdona (Eigenthum des Verlages der „Havi Füzetek”) [1877] http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt03110501/0_0_1_pg_81.html
180. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato”1860-1878 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1860_0_1_pg_39.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1861_0_1_pg_39.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1862_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1863_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1864_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1865_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1866_0_1_pg_36.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1867_0_1_pg_36.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1872_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1874_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1875_0_1_pg_41.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1877_0_1_pg_41.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1878_0_1_pg_41.html
181. ^ Beck Mihály és Peschka Vilmos szerk.: Akadémiai Kislexikon I. 178. old. Akadémiai Kiadó, Bp. 1989
182. ^ Pallas Nagylexikon http://www.mek.iif.hu/porta/szint/egyeb/lexikon/pallas/html/009/pc000909.html#8 és http://www.mek.iif.hu/porta/szint/egyeb/lexikon/pallas/html/010/pc001003.html#8
183. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750-1945 (7. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
184. ^ Pallas Nagylexikon http://www.mek.iif.hu/porta/szint/egyeb/lexikon/pallas/html/009/pc000909.html#8
185. ^ Horváth J. Gyula: „Fejezetek a Pécsi Egyházmegye történetéből” In: Csigi Imre dr. szerk.: A Pécsi Egyházmegye Schematizmusa 1981
186. ^ Volk, Matthias főszerk.: Unvergessene Heimat (Hőn szeretett szülőföld) Erschienen im Selbstverlag der Arbeitsgemeinschaft Untere Baranya/Branan, 1985 ISBN nélkül
187. ^ Horváth J. Gyula – Tímár György: „XVI.sz.-i dicalis conscriptiok Baranya megyéről (1542, 1551, 1564)” In: Baranyai Helytörténetírás 1972 80. és 91. old. Baranya Megyei Levéltár Évkönyve Pécs, 1973
188. ^ Nagy Lajos: „A Császári Udvari Kamara pécsi prefektúrájához tartozó terület 1687-ben” In: Szita László szerk.: Baranyai Helytörténetírás 1978 Baranya Megyei Levéltár Évkönyve Pécs, 1979
189. ^ Bán Péter: „Baranya vármegye etnikai és vallási képének alakulása a Mária Terézia-kori úrbérrendezést követően” In: Szita László szerk.: Baranyai Történetírás 1992/1995 Baranya Megyei levéltár Évkönyve Pécs, 1995
190. ^ Kiss Mária Magdolna: „A bellyei uradalom Mária Terézia korában” In: Ódor Imre szerk.: Baranya Történeti Közlemények VII.-VIII. évf. (1994–95) Baranya Megyei Levéltár Pécs, 1995
191. ^ Ódor Imre: „Nemesi társadalom a török hódoltság utáni Baranyában” In: Baranya Helytörténetírás 1990/1991 Baranya Megyei Levéltár Évkönyve Pécs, 1992
192. ^ Babics András: „A XVIII.sz.-i úrbéri viszonyok a dárdai uradalomban” In: Baranyai Helytörténetírás 1981 176. old. BML Évkönyve Pécs, 1982
193. ^ „Albrecht főherczeg Ő Fensége bellyei uradalmának leirása“ Országos Magyar Gazdasági Egyesület Bécs (Frick Vilmos Cs. Kir. Udvari Könyvkereskedése), 1883 (VIII, 292 p.) http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120802/0_0_2_pg_1.html
194. ^ „Schematismus cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro anno a Christo nato”1857 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1820_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1821_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1822_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1823_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1824_0_1_pg_63.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1825_0_1_pg_63.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1826_0_1_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1827_0_1_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1828_0_1_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1840_0_1_pg_46.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1842_0_1_pg_38.html „Universalis schematismus ecclesiasticus venerabilis cleri romano- et graeco-catholici saecularis et regularis” Incliti Regni Hungariae Partiumque eidem adnexarum nec non Magni Principatus Transilvaniae / sub benigno-gratiosa protectione excelsi Consilii Regii Locumtenentialis Hungarici per Aloysium Reesch de Lewald pro anno 1842/3 redactus Budae, typis Regiae Scientiarum Universitatis Hungaricae, [1842] http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt06010901/0_0_2_co_723.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1848_0_2_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1850_0_2_pg_24.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1852_0_2_pg_29.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1853_0_2_pg_30.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1855_0_2_pg_78.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1857_0_2_pg_95.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1858_0_2_pg_33.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1859_0_1_pg_37.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1860_0_1_pg_39.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1861_0_1_pg_39.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1862_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1863_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1864_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1865_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1866_0_1_pg_36.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1867_0_1_pg_36.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1872_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1874_0_1_pg_38.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1875_0_1_pg_41.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1877_0_1_pg_41.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1878_0_1_pg_41.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1881_0_1_pg_43.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1883_0_1_pg_43.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1885_0_1_pg_45.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1887_0_1_pg_45.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1889_0_1_pg_47.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1891_0_1_pg_50.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1893_0_1_pg_52.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1895_0_1_pg_54.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1898_0_1_pg_53.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1900_0_1_pg_56.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1901_0_1_pg_54.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1903_0_1_pg_59.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1906_0_1_pg_59.html http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt05011704/1908_0_1_pg_59.html „Schematismus Cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis pro Anno Domini 1914“ Quinque-Ecclesiensis, Typis „Dunántúl“ Rt. 1914 „Schematismus Cleri Dioecesis Quinque-Ecclesiensis ad annum a Christo nato MCMXLIII (1943)“ Quinque-Ecclesiensis, Typis Typographia „Dunántúl“ 1943
195. ^ „Magyarország népessége a Pragmatica Sanctio korában 1720-21” Országos Magyar Királyi Statisztikai Hivatal Budapest Athenaeum Társulat Könyvnyomdája, 1896 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120203/0_0_2_pg_12.html
196. ^ „Magyarország népessége a Pragmatica Sanctio korában 1720-21” Országos Magyar Királyi Statisztikai Hivatal Budapest Athenaeum Társulat Könyvnyomdája, 1896 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120203/0_0_2_pg_12.html
197. ^ u.o. 16. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120203/0_0_2_pg_16.html
198. ^ Szita László: „Szerbek visszavándorlása Baranya megyébe a szatmári béke utáni években” In: Baranyai Helytörténetírás 1978 BML Évkönyve Pécs 1979
199. ^ Szita László: „Adatok a délszláv népcsoportok betelepítéséhez a török utáni Baranya megyében” In: A Dunántúl településtörténete 1. 1686–1768. (máshol a II. kötetet jelölik forrásként) In: Baranyai Művelődés 4.sz., 1973. december Pécs és In: Farkas Gábor szerk.: Veszprémi Akadémiai Bizottság Értesítője (PAB-VEAB) II. Veszprém, (máshol Székesfehérvár) 1976.
200. ^ Szita László: „A Dunántúl nemzetiségi struktúrájának alakulása a XVIII.sz. végétől a XIX.sz. közepéig” In: PAB VEAB Értesítő II/1; Pécs, 1977 221–238.o. In: T. Mérey Klára szerk.: A Dunántúl településtörténete II/1; Pécs, 1977
201. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (7. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
202. ^ Pallas Nagylexikon http://www.mek.iif.hu/porta/szint/egyeb/lexikon/pallas/html/002/pc000263.html#7
203. ^ „Albrecht főherczeg Ő Fensége bellyei uradalmának leirása“ Országos Magyar Gazdasági Egyesület Bécs (Frick Vilmos Cs. Kir. Udvari Könyvkereskedése), 1883 (VIII, 292 p.) 235. oldal http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120802/0_0_2_pg_235.html
204. ^ Kiss Mária Magdolna: „A bellyei uradalom Mária Terézia korában” In: Ódor Imre szerk.: Baranya Történeti Közlemények VII.-VIII. évf. (1994–95)Baranya Megyei Levéltár Pécs, 1995
205. ^ Szita László: „Horvát (sokac), magyar, német parasztok agrárszocialista mozgalma Baranyában 1897–1898-ban” In: Baranyai Helytörténetírás 1981 416. old. BML Évkönyve Pécs 1982
206. ^ Bezerédy Győző: „A baranyai német lakosság betelepedése és ennek tükröződése a községek hivatalos pecséthasználatában” Baranyai Helytörténetírás 1978 407. old., Szerk.: Szita László, BML Évkönyve, Pécs 1979
207. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (7. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
208. ^ u.o.
209. ^ Volk, Matthias főszerk.: Unvergessene Heimat (Hőn szeretett szülőföld) Erschienen im Selbstverlag der Arbeitsgemeinschaft Untere Baranya/Branan, 1985 ISBN nélkül
210. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (8. oldal)Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
211. ^ Móró Mária Anna: „Mária Terézia cigány rendeletei és a Baranya megyei cigányösszeírások (1775–1779)” In: Baranyai Helytörténetírás 1978 BML Évkönyve Pécs 1979
212. ^ u.o.
213. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (9. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
214. ^ u.o. 7. és 10. oldal
215. ^ u.o. 10. oldal
216. ^ Móró Mária Anna: „Baranya Vármegye 1815. és 1842/44. évi malomösszeírásai I-II. In: Baranya Helytörténetírás 1981, illetve 1982 BML Évkönyve(i) Pécs, 1982, illetve 1983
217. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (7. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
218. ^ u.o. 10. oldal
219. ^ Márfi Attila: „Baranya vármegye egyesületei (1867–1914)“ In: Baranyai HelytörténetírásBML Pécs, 1985/6
220. ^ Tegzes Ferenc: „Pecséthasználat a magyar közigazgatásban az antant-szerb megszállás alatti Baranyában 1918–1921” In: Szita László szerk.: Baranyai Történetírás 1992/1995 BML Évkönyve Pécs, 1995
221. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (8. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
222. ^ Márfi Attila: „Baranya vármegye egyesületei (1867-1914)“ In: Baranyai Helytörténetírás BML Pécs, 1985/6
223. ^ „A magyar korona országainak mezőgazdasági statisztikája“ Országos Magyar Királyi Statisztikai Hivatal Pesti Könyvnyomda Rt. Budapest, 1897 http://kt.lib.pte.hu/cgi-bin/kt.cgi?konyvtar/kt04120602/0_0_3_pg_126.html
224. ^ Márfi Attila: Baranya vármegye egyesületei (1867–1914) In: Baranyai Helytörténetírás BML Pécs, 1985/6
225. ^ Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (10. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban)Winnenden, 1998
226. ^ Móró Mária Anna: „Olvasóegyletek és népkönyvtárak Baranyában 1914-ig” In: Baranya Helytörténetírás 1977 BML Évkönyve Pécs, 1979
227. ^ Andrásfalvy Bertalan: „Nyugat-baranyai német telepesek történeti-, néprajzi kérdései a levéltári források tükrében” In: Baranyai Helytörténetírás 1978 BML Évkönyve Pécs, 1979
228. ^ Glatz Ferenc: A magyarországi németség az ipari fejlődés korában In:Hambuch Vendel szerk.: 300 éves együttélés (A magyarországi németek történetéből) I. 89. old. Tankönyvkiadó Budapest, 1988
229. ^ a. Kontraktuális, azaz szerződéses jobbágy. Ilyenek leggyakrabban a telepesek voltak, mert a helybéli jobbágyság lehetőségeit épp a török előtti idők közigazgatási-politikai-gazdasági revíziója korlátozta. Minden adó és elszámolás-elvonás alapja a fundus, a föld volt. Ez a föld (Bánban) a földesúré volt. A földesúrral kötött szerződés rögzítette a kirótt adó mértékét, az adólerovás módját, idejét stb. Azaz akkor, és annyi fuvart, erdei munkát, termény- és állat beszolgáltatást, földmunkákat stb. tartoztak végezni, amennyit a kontraktus előírt. Máskor és másért a földesúr nem zaklathatta őket. Az ilyen kontraktusban rögzített előnyök sokszor már az óhazában történő toborzás során – a mézesmadzag édesebbé tétele érdekében – megköttettek. Ilyen szerződéses, vagy „szabad” jobbágyok kerültek Bánba is. A szerződéses jogi státusznak óriási előnye lett később, hogy a földesúrral történt megegyezés szerint a falu az adóját egy összegben, pénzben is kiválthatta! Így, ha a parasztságnak adott évben több haszna keletkezett, mint amennyi adó terhelte, ahhoz a földesúr nem nyúlhatott hozzá. A kontraktuális jobbágyokat – kötelezettségük teljesítése után – megillette a továbbvándorlás joga is. b. Az örökös vagy örökletes jobbágy bizonyos védelmet élvezett. Szerződése rögzítette, hogy a jobbágy – családja – a fundust örökre bérli meghatározott bérleti díjért. A bérlő jobbágy vállalta a bérelt föld hasznának egy részét az állam-vármegye-egyház adóelvonásain kívül a földesúrnak is átadni a szerződésben meghatározott mértékig. És nem többet. Mégpedig: robotot, cenzust vagy földbért, ajándékokat (állami és egyházi ünnepeken, a földesúr családi vonatkozású ünnepein, sőt, a földesúr halálakor ezen jobbágyság volt köteles Szent Mihály lovát is cipelni, „mely ajándékot adta a jobbágy legönzetlenebbül s legnagyobb szívességgel!”). Ezen adók lefizetése után a földesúr nem zaklathatta a bérlőt, bérleményéből indok nélkül ki nem mozdíthatta! Ám ennek fejében a jobbágy vállalta, hogy a bérletet nem hagyja üresen, egyik fia – általában az elsőszülött – köteles volt folytatni a bérleti jogviszonyt, s fizetni az adókat. A jobbágy szabadon költözhetett ugyan, de biztosítania kellett a földesúri bevételt. Jogos örökös híján, vagy gondatlan bérlői magatartás esetén a bérlet joga visszaszállt a földesúrra, akinek kötelessége volt új bérlőt keresni! c., Fentiekkel szemben léteztek az életterüket és lehetőségeiket nem a földesurukkal kötött szerződésben, hanem az érvényben lévő állami jogszabályok által szabályzott, jogtalan jobbágyok, azaz a zsellérek! Ezeknek nehezebb életük volt, szegények és kiszolgáltatottak voltak, ők valóban fizették a kilenced-tizedeket álamnak, földesúrnak, vármegyének, püspöknek! Méghozzá nem előre kialkudott mértékben, hanem az adószedők által aktuálisan megszabottan! Híd- és útépítésre, kastélyrenoválásra, erdei-mezei munkára vezényelték őket, s télen-nyáron akkor is kellett menniük, ha a sürgős munkát kevés saját tulajdonú földjük is megkívánta volna. Pénzbeni megváltásról, szabad költözködési jogról szó sem lehetett.
230. ^ Seewann, Gerhardt: „A magyarországi németség mint etnikum: Fejlődésének néhány alapvonása 1918-tól 1945-ig” In:Hambuch Vendel szerk.: 300 éves együttélés (A magyarországi németek történetéből) II. 109. old. Tankönyvkiadó Budapest, 1988
231. ^ Horváth Kázmér, vitéz, dr.: „Dél-Baranya és a trianoni békeszerződés revíziója” Dunántúl Pécsi Egyetemi Könyvkiadó és Nyomda Rt. Pécs, 1931 Fordítással képzett falunevek: Baranyavár (Branjin Vhr); Hercegszőlős (Kneževi Vinograda); Keő (Kamenac); Újbezdán (Novi Bezdan); Pélmonostor (Beli Monastir); Bolmány (Bolman) Szerbesített falunevek: Karancs (Karanac); Kopács (Kopačevo); Lőcs (Luć); Nagybodolya (Podolje); Torjánc (Torjanac); Várdaróc (Vardarac); Kreált falunevek: Albertfalu (Grabovac); Baranyakisfalud (Branjina); Baranyaszentistván (Petlovac); Bellye (Bilje); Benge (Šumarina); Dályok (Duboševica); Izsép (Toplje); Jenőfalva (Podravlje), Baranyabán (Popovac); Kácsfalu (Jagodnjak); Keskend (Kozarac); Kisdárda (Tvrdavica); Laskafalu(Čeminac); Laskó (Lug); Petárda (Petrovoselo); Sepse (Kotlina); Vörösmart (Zmajevac); Főherceglak (Kneževo)
232. ^ Pesti János szerk. és mtsai: „Baranya megye földrajzi nevei” I. kötet 1011. oldal 40. szám Pécs, 1982
233. ^ Kopasz Gábor: „Vármegyei telepítések a két világháború között” In: Baranyai Helytörténetírás 1978 511. old. BML Évkönyv Pécs, 1979
234. ^ Rajczi Péter: „Az új pogányság és a Volksbund“ Kézirat Megjelenik várhatóan 2002 őszén Pécsett.
235. ^ Füzes Miklós: „Vókány népessége a XVIII.sz. elejétől a XX.sz. közepéig, különös tekintettel a nemzetiségi kérdésekre” In: Baranyai Helytörténetírás 1978 (368. old.) BML Évkönyve Pécs, 1979
236. ^ Tilkovszky Lóránt: „Basch és a Volksbund” 279.-294. old. In: Baranya Történelmi Közlemények VII.-VIII. évf. (1994–1995) BML Pécs, 1995
237. ^ Szentfülöpi Antal: „Adalékok a magyarországi nemzetiségi politikához a két világháború között és a Magyarországi Német Népművelődési Egyesület történetéhez” In:Hambuch Vendel szerk.: 300 éves együttélés (A magyarországi németek történetéből) II. 93.-99. old. Tankönyvkiadó Budapest, 1988
238. ^ 1Seewann, Gerhardt: „A magyarországi németség mint etnikum: Fejlődésének néhány alapvonása 1918-tól 1945-ig” In:Hambuch Vendel szerk.: 300 éves együttélés (A magyarországi németek történetéből) II. 114. old. Tankönyvkiadó Budapest, 1988
239. ^ Fehér István, dr.: „Képek, összefüggések a magyarországi németek hűségmozgalmáról” In:Hambuch Vendel szerk.: 300 éves együttélés (A magyarországi németek történetéből) II. 143. old. Tankönyvkiadó Budapest, 1988
240. ^ Tilkovszky Lóránt: „A magyarországi nemzetiségi politika és a hazai németség 1919–1945 között” In:Hambuch Vendel szerk.: 300 éves együttélés (A magyarországi németek történetéből) I.134. old. 2. bekezdés Tankönyvkiadó Budapest 1988
241. ^ Tilkovszky Lóránt: „A magyarországi nemzetiségi politika és a hazai németség 1919–1945 között” In:Hambuch Vendel szerk.: 300 éves együttélés (A magyarországi németek történetéből) I. 133. old. Tankönyvkiadó Budapest 1988
242. ^ u.o. 134. oldal 1. bekezdés
243. ^ . Zeiler, Johann: Familienbuch Popovac (Ban) Schwäbische Türkei 1750–1945 (11. oldal) Herausgegeben vom Heimatansschuß der Ortsgemeinschaft Popovac (Ban) Winnenden, 1998
244. ^ u.o.
245. ^ László Lajos: „Halálpolka” Babits Kiadó Szekszárd, 1990

A lap eredeti címe "http://hu.wikipedia.org../../../b/a/r/Baranyab%C3%A1n.html"

Kategória: Horvátország települései

##### Views

- Szócikk
- Vitalap
- Aktuális változat

##### Keresés

##### Más nyelveken

- English