# Albánia függetlensége

### A Wikipédiából, a szabad lexikonból.

Albánia történelme
Az albánok eredete | ?
Ókor | - i.sz. 5. sz.
Középkor | 5–15. sz.
Török hódoltság | 14. sz.–1912
Függetlenség | 1912–1914
I. világháború | 1914–1918
A két világháború között | 1918–1939
II. világháború | 1939–1944
Kommunista korszak | 1944–1985
A közelmúlt történelme | 1985-től

### [szerkesztés] A függetlenség kikiáltása és nemzetközi elismerése

Az első Balkán-háború árnyékában, 1912 novemberében az albán nyelvterület egészét képviselő nyolcvanhárom muzulmán és keresztény albán vezető részvételével Vlorában összeült a nemzetgyűlés. Az elnöki tisztet Ismail Qemali, az isztambuli parlament korábban egyetlen albán képviselője töltötte be. November 28-án egyhangúlag kimondták, hogy Albánia szabad és független állam, egyúttal megbízták Qemalit egy ideiglenes nemzeti kormány megalakításával. Az öt muzulmán, három ortodox és két római katolikus tagból álló, első független albán kormány összetétele a következő volt: Ismail Qemali (miniszterelnök és külügy), Nikoll Kaçorri (miniszterelnök-helyettes), Mehmet Dralla (hadügy), Myfit Libohova (belügy), Pjetër Poga (igazságügy), Luigj Gurakuqi (közoktatás), Abdi Toptani (pénzügy), Midhat Frashëri (közmunkaügy), Pandele Cale (mezőgazdaság és kereskedelem), Lef Nosi (postaügy). Ezzel egy időben megalakult a vlorai kormány munkáját felügyelő szenátus Zejnel Pejë irányításával, illetve az Isa Boletini és Riza Gjakova vezette nemzeti milícia.

Noha a Qemali-kabinet rögtön a nagyhatalmak segítségét kérte az ország szuverenitásának megőrzéséhez, egyúttal országát semlegesnek nyilvánította a Balkán-háborúban, kormányát nem ismerték el, s mindvégig, 1914 januárjáig ideiglenes kormányként működött, gyakorlatilag Vlora falai közé zárva. Az ország függetlensége gyenge lábakon állt, a környező hatalmak geopolitikai törekvései továbbra is fenyegették a fiatal állam önállóságát. Szerbia Durrës elfoglalásáról szőtt terveket, amit az Osztrák–Magyar Monarchia és Olaszország attól tartva ellenzett, hogy egy szerb korridor az Adriára valójában az oroszok kikötőjeként funkcionálna. Ehelyett az önálló Albánia elismerését szorgalmazták, míg Oroszország a montenegrói és szerbiai terveket támogatta. Végül november 30-án a szerbek mégis elfoglalták Durrëst, a görögök december 4-én Sazan szigetét, december 6-án pedig Korça városát.

A Sir Edward Grey elnökölte Nagykövetek Konferenciája 1912. december 17-én ült össze Londonban, hogy döntést hozzon egyebek mellett az Albániát is érintő legfontosabb kérdésekről. 1913. január 2-án az Ismail Qemali vezette albán delegáció is megérkezett a brit fővárosba (tagjai Mehmet Konica, Filipi Noga, Rasik Dino, és a tengerentúli albánok képviseletében Faik Konica és Fan Noli voltak). Az észrevételeiket, ajánlásaikat és területi igényeiket tartalmazó jegyzéket átadták Sir Greynek. Eközben a harci cselekmények tovább folytatódtak: március 17-én a görögök bevették Gjirokastrát, a montenegróiak pedig elkeseredetten ostromolták Shkodrát, s végül április 24-én bevonultak a városba. Május 30-án a londoni egyezmény aláírásával a nagyhatalmak végül úgy döntöttek, hogy Albánia nagyhatalmi protektorátus alatt az Oszmán Birodalmon belül autonómiát kap. Ettől a megoldástól azonban júliusban el kellett állniuk, miután nyilvánvalóvá lett, hogy Törökország a második Balkán-háború során elveszíti Macedóniát, így Albániával sem lesz közös határa. Ekkor ha kényszerűen is, de elismerték Albánia függetlenségét, július 3-án államformáját nemzetközi protektorátus alatt álló alkotmányos monarchiaként határozták meg. Augusztusban a bukaresti egyezmény pontosan megállapította a 28 ezer négyzetkilométeres és 800 ezres lakosú Albánia határait. Montenegrónak már május 14-én ki kellett vonulnia Shkodrából. Szerbia vonakodva bár, de kivonta csapatait Észak-Albániából. Hosszabb disputát követően, de decemberre az albán–görög határ kérdése is rendeződött a tárgyalóasztalnál, és bár Korça városát kiürítették, 1914. február 28-án gjirokastrai görögök kikiáltották a független Észak-Epiruszt. A bukaresti egyezmény azonban így is kiterjedt albán többségű területeket szakított le az anyaország testéről, ahol még októberig elhúzódott a fegyveres ellenállás: Koszovó, Nyugat-Macedónia és az epiruszi Çamëria az új Albánián kívül rekedt.

Időközben Esat Toptani, Shkodra korábbi védője, július eleje óta a Qemali-kormány belügyminisztere augusztus 1-jén kilépett a kabinetből, és szeptember 18-án Faik Konica támogatásával Durrësban ellenkormányt alapított, de hatalma csak néhány közép-albániai kerületre terjedt ki. A nagyhatalmak október 16-án Vlora székhellyel felállították az egyezmény pontjainak végrehajtását ellenőrző nemzetközi bizottságot, amely a Qemali-kabinettel együttműködve, de az abból kivált Toptani ellenkormányát negligálva igényt formált az ország vezetésére. A bizottság alkotmánytervezetet vázolt fel, amelyben a választott kerületi képviselőkből, a fő egyházak vezetőiből és más kinevezett személyekből álló nemzetgyűlés alakítására is javaslatot tettek. November 23-án érkezett Vlorába a hír, hogy a nagyhatalmak egy harmincnyolc éves német herceget és kapitányt, Wilhelm zu Wiedet szemelték ki Albánia uralkodójának. A vlorai Qemali-kormány elfogadta a nagyhatalmak jelöltjét.

### [szerkesztés] I. Vilmos uralkodása

I. Vilmos, Albánia királya 1914-ben

1914. január 9-én azonban az ifjútörökökkel szoros kapcsolatban álló, kétszáz fegyveres albán muzulmán érkezett Konstantinápolyból Vlora kikötőjébe, és zavargásokat szított a városban. A lázadók kísérletet tettek a Qemali-kormány megdöntésére, és a Porta volt hadügyminiszterét, Ahmed İzzet pasát kívánták az albán trónra juttatni. Hamarosan azonban a városban állomásozó holland csendőrök letartóztatták őket, és vezérüket kivégezték. Január 15-én Qemali lemondott miniszterelnöki posztjáról, 22-én pedig az ideiglenes kormányzat formálisan is átadta az ellenőrzést a nemzetközi ellenőrző bizottságnak. Február 3-ára az Esat Toptanival folytatott tárgyalások is eredményre vezettek, s a jövendőbeli belügyminiszteri poszt ígéretével durrësi ellenkormányát feloszlatta.

Időközben egyes albán körök felajánlották az albán koronát annak az Aubrey Herbertnek, brit alsóházi képviselőnek, aki a londoni egyezmény előkészítésekor szenvedélyesen érvelt Albánia függetlenség mellett. Asquith brit miniszterelnök azonban lebeszélte a felkérés elfogadásáról, és végül Esat Toptani vezetésével február 21-én hivatalos albán küldöttség érkezett Wied herceg neuwiedi kastélyába, hogy felajánlják az albán koronát az új királynak. A nemzetközi diplomáciában ugyan „herceg”-nek titulálták az új uralkodót, az ennek megfelelő albán méltóságnév, a prenk azonban már használatban volt (több geg nemzetségfő így neveztette magát), így Albániában jobbnak látták, ha az új uralkodót a mbret („király”) címmel ruházzák fel.

I. Vilmos március 7-én érkezett az albán főváros, Durrës kikötőjébe, és átvette az államügyek vezetését. Turhan Permeti kapott kormányalakítási megbízást, s kabinetje március 14-én állt fel a következő összetételben: Turhan Permeti (miniszterelnök és külügy), Esat Toptani (belügy és honvédelem), Myfit Libohova (igazság- és vallásügy), Aziz Vrioni (mezőgazdaság és kereskedelem), Adamidi Frashëri (pénzügy), Hasan Prishtina (közmunka- és postaügy), Mihal Turtulli (oktatás). Az új kormány már kezdetektől népszerűtlen volt, legtöbb tagja ugyanis korábban törökországi emigrációban élt, sőt, akadtak, akik albánul sem beszéltek. Emellett I. Vilmos is alkalmatlan volt az uralkodói feladatra, Albánia ügyeiben és diplomáciai kérdésekben járatlan volt, ő és a Permeti-kormány nem volt képes a sürgető gazdasági és társadalmi kérdéseket kezelni. A bégek továbbra is csatároztak egymással, a parasztság nyomorúságos körülmények között élt, és még a mérsékeltebb társadalmi és vallási reformok bevezetése ellen is fellázadt. A görögök és a szerbek sorozatos fegyveres határinzultusokat követtek el, az észak-epiruszi görögök az elszakadásért küzdöttek. Április 10-én megszületett az ország ideiglenes alkotmánya, amelyet a nemzetközi ellenőrző bizottság dolgozott ki, és amelyben az ország államformájáról (örökletes királyság), a nagyhatalmak ellenőrző szerepéről és a nemzetgyűlés összehívásáról rendelkeztek.

Időközben a Vilmos trónfosztását tervező belügyminiszter, a királyi ambíciókat dédelgető és az olaszok támogatásával a háttérben szervezkedő Esat Toptani pasát május 19-én felségárulás vádjával lefogták. Másnap száműzetésképpen az olaszországi Bariba szállították, Permeti pedig átalakította a kormányát. Toptani helyét Aqif Elbasani vette át a belügy- és hadügyminiszteri székben, a mezőgazdasági és kereskedelmi tárcát Abdi Toptani, a pénzügyeket Filipi Noga, a közmunkaügyi minisztériumot pedig Midhat Frashëri vette át. Az Esat pasa távozásával elégedetlen, az ifjútörökökkel szimpatizáló albánok az ország középső részén május 21-én felkelést robbantottak ki, s az albán lobogó helyett a Porta zászlaját tűzték ki az épületekre. A leverésükre küldött csendőröket Shijaknál lefegyverezték, és június 15-én támadást intéztek Durrës ellen. Eddigre ugyan már a városban állomásozott több ezer Mirdita vidéki katolikus geg fegyveres, akik a várost ugyan megvédték, de nem voltak képesek megállítani az Esat-párti felkelőket, így végül Kavaja, Lushnja és Pëqin városa is a kezükre került. A Prenk Bib Doda vezette mirditaiak, a kormányerőket támogató holland csendőrök, osztrák önkéntesek és a lázadók közötti hadi szerencse változatosan alakult. A felkelők 24-én elfoglalták Elbasant, s a kormányzattal, illetve az uralkodóval szembeni elégedetlenség kiterjedt Észak-Albániára is. Ekkor egy Mat völgyi nemzetségfő, Amet Zogu (a későbbi I. Zog király) is csatlakozott a kormányt támogató csapatokhoz, és fegyvereseivel Északkelet-Albániából Krujáig, majd Tirana térségéig nyomult. Júliusban a lázadók Tiranában kikiáltották a Közép-albániai Köztársaságot, Zogu visszahúzódott Északkelet-Albániába, s a Shijak közelében táborozó Doda is felfüggesztette a felkelők elleni támadásokat. Az Esat-párti felkelők kezére játszott a dél-albániai területekért újult erővel harcoló irreguláris északepiróta hadsereg, amely július 9-én elfoglalta Korçát, július 13-án Beratot, Këlcyrát és Tepelenát, s mintegy 100 ezer albán hagyta el otthonát. A tehetetlen uralkodó és a kormányerők egyre szorultabb helyzetbe kerültek, és I. Vilmos hatalma visszaszorult Durrës és Vlora környékére. Miután július 31-én az európai hadszíntereken kitört az első világháború, előbb az osztrák és német önkénteseket, majd a holland csendőrséget vonták vissza Albániából. Augusztus 23-án a Shkodrában állomásozó nemzetközi kontingens is elhagyta a várost, s ettől felbátorodva a szerbek a határt átlépve egészen Elbasanig nyomultak előre. Augusztus közepére a kormányzat pénzügyi tartalékai kimerültek, s az elmaradt fizetése miatt fellázadt albán csendőrség magára hagyta I. Vilmost. Augusztus 31-én az Esat-párti felkelők különösebb ellenállás nélkül törhettek be Vlorába és Durrësba. A fővárosban a királyi rezidenciát is tűz alá vették, s a felkelők kommünikéjükben Vilmos trónfosztását követelték.

Miután elveszítette a Habsburg-kormányzat és az albán vezetők nagy részének bizalmát, a nagyhatalmak képviselőinek tanácsára hat hónapi uralkodás után, 1914. szeptember 3-án I. Vilmos elhagyta az országot, jóllehet, az Albániában még sokáig uralkodó zűrzavaros helyzet miatt feladatait a régenstanácsként működő Legfelsőbb Tanács látta el és trónfosztását csak 1925. január 31-én mondták ki.

## [szerkesztés] Irodalom

- Histoire de l'Albanie des origines à nos jours, réd. par Stefanaq Pollo, Roanne, Horvath, 1974.
- Paul Lendvai, Das einsame Albanien: Reportage aus dem Land der Skipetaren, Zürich, Interform, 1985.
- Miranda Vickers, The Albanians: A modern history, London, Tauris, 1995.
- Barbara Jelavich, A Balkán története, I–II. köt., Budapest, Osiris–2000, 1996.
- Tajar Zavalani, Histori e Shqipnis, Tiranë, Phoenix, 1998.
- Réti György, Albánia sorsfordulói, Budapest, Aula, 2000.
- Georges Castellan, Histoire de l’Albanie et des Albanais, Crozon, Armeline, 2002.
- Owen Pearson, Albania and King Zog: Independence, republic and monarchy 1908–1939, London, Tauris, 2004, ISBN 1845110137.
- Serfőző Zoltán, La naissance de l’état albanais et la création de l’économie nationale, Mediterrán Tanulmányok 6 (1995) 35–41.
- Kapronczay Károly, A szkipetárok földjén, Valóság 40 (1997) 8:94–104.
- Csaplár Krisztián, Az albán nemzetállam megteremtésének első kísérlete, Világtörténet (1999) 3–33.
- Szabó A. Ferenc, Albánia nehézkes születése, Valóság 42 (1999) 6:78–87.

Albán vonatkozású szócikkek
Albánia • Koszovó • Albánok • Albánok kisebbségben • Történelem • Nyelv • Néprajz • Művészet • Irodalom • Földrajz • Gazdaság • Közigazgatás • Városok
A lap eredeti címe "http://hu.wikipedia.org../../../a/l/b/Alb%C3%A1nia_f%C3%BCggetlens%C3%A9ge.html"

Kategória: Albánia történelme

##### Views

- Szócikk
- Vitalap
- Aktuális változat

##### Keresés