# Bo Diddley

### De Viquipèdia

Bo Diddley
Bo Diddley en 2004
Informació general
Naixement | 30 de desembre de 1928
Origen | McComb
Estil(s) | rock and roll
Ocupació(ns) | cantant/>guitarrista/>compositor
Instrument(s) | veu guitarra
Temps | 1951 -
Discogràfica/ques) | Chess Records

Bo Diddley (McComb, 30 de desembre de 1928), és un compositor, cantant i guitarrista americà que ha tingut una gran influència en el rock and roll. Se'l sol considerar com la figura predominant en la transició del blues al rock and roll, creador de ritmes bàsics amb un so dur i afilat de la seva guitarra. Per això té el sobre nom de "The Originator" (L'Autor).

## [edita] Primers anys

Va néixer a una granja cotonera entri McComb i Magnolia (Misisipi). Amb el nom de Otha Elles Bats, més endavant, al viure amb la seva mare adoptiva, Gussie McDaniel, cosina de la seva mare, passaria a cridar-se Elles McDaniel. El nom artístic de Bo Diddley, ve a significar en argot una mica així com "res de res". Altra font diu que el nom vindria d'un sobrenom de la seva època de boxador. El nom també es lliga a el arc de diddley (diddley bow en anglès), un instrument de corda usat en els camps del sud, principalment pels músics negres.

En 1933 va passar a viure en Chicago on a primerenca edat començaria la seva afició per la música. Sent molt jove, la seva germana li va regalar una guitarra, començant a rebre lliçons d'aquest instrument i de violí amb el professor O. W. Frederick. Segons ell mateix reconeix, la seva inspiració li va venir veient a John Llig Hooker.

## [edita] La seva música

Si en el rock and roll Elvis Presley és el rei i Chuck Berry el seu poeta, Bo Diddley és el seu arquitecte. El seu estil personal ha influït i segueix influint de tal manera que segons passa el temps la seva figura s'engrandeix en el panorama de la música rock. D'altra banda, la seva fama no s'ha vist premiada en l'aspecte econòmic com cabria haver esperat. La cruesa del seu estil li va tancar les portes a vendes milionàries, portes que sí s'obririen de bat a bat per a molts músics i bandes en els quals va influir.

### [edita] Els seus començaments

Els seus inicis comencen en 1951 tocant en els carrers, els mercats i en el 708, un famós club de l'època. Els seus temes posaven de manifest les seves influències de Nat King Cole, Muddy Waters, Louis Jordan o John Llig Hooker.

La seva oportunitat vindria de mans de la Chess Records de Chicago, una filial de la Checker Records. En 1955 gravaria el seu primer disc amb dos temes: Bo Diddley i I'm a man. En aquests temes ja destaca amb el seu potent doll de veu i el so psicodèlic inconfundible de la seva guitarra.

El 20 de novembre de 1955, Bo Diddley era el primer afroamericano a aparèixer en el programa de televisió The Ed Sullivan Show. Anys més tard, recordant aquest fet díría que l'experiència no va fer més que enfurir-lo. "Vaig interpretar dues cançons i va aconseguir enutjar-me... Ed Sullivan va dir que era un d'aquests prometedors joves de color que sempre li enganyaven. Va dir que no duraria més sis mesos".

Amb el temps van ser sorgint noves cançons en les quals una part important eren els músics que li acompanyaven: La seva germanastrea, cridada "La Duquessa", a la segona guitarra; Billy Boy Arnold a la harmònica; Franz Kirkland o Clifton James en la bateria; Otis Spann a el piano; Jerome Green amb les maracas i veu acompanyant.

### [edita] El seu estil

A causa de el seu estil musical, és més conegut menjo "Bo Diddley beat". El seu estil beat ha estat utilitzat per molts altres importants artistes en diferents cançons, com en "Willie and the Hand Jive" de Johnny Otis (més proper al hambone que a l'estil de Bo Diddley), la versió en viu de "She's the One" de Bruce Springsteen, "Desire" de O2 i "Not Fade Away" de Buddy Holly així com temis menys coneguts com el "Callin' All Cows" dels Blues Rockers.

Bo Diddley va utilitzar una gran varietat de ritmes, no obstant això, amb el back beat faria esclatar l'estil de la belada, a l'introduir el so freqüent de les maracas de Jerome Green. També va ser un guitarrista que va introduir multitud de nous efectes especials i innovacions en la forma de tocar. Menjo violinista pot oirse en el temi "The Clock Strikes Twelve".

El ritme és tan important en la música de Bo Diddley que la harmonia està reduïda sovint a una simplicitat nua. Amb freqüència, les seves cançons (com per exemple "Hey Bo Diddley" i "Who Do You Love?") no tenen cap canvi d'acord; és a dir, els músics toquen el mateix acord durant tot el tema, de manera que l'entusiasme és creat pel propi ritme, més que per l'harmonia.

### [edita] Les seves cançons

Encara que Bo Diddley va ser un artista que va obrir fronteres interculturals al treballar amb audiències de públic blanc, apareixent per exemple en concerts de Alan Freed, les seves composicions rarament van tractar problemes relacionats amb l'adolescència. L'excepció més notable és probablement el seu àlbum "Surfin' With Bo Diddley", on va oferir el temi "Surfer's Love Call" seguint l'estil musical imperant en els anys 60 en Califòrnia, i encara que Bo mai va poder arribar a una gran ona que ho dugués a l'èxit de l'estil surf, sí va aconseguir influir en els seus guitarristas.

Les lletres de les seves composicions són sovint enginyoses i humorísticas adaptacions de temes de la música tradicional. El seu primer èxit, "Bo Diddley" estava basat en la nana "Hush Little Baby". De la mateixa manera, "Hey Bo Diddley" es basa en la cançó popular "Old Macdonald".

Entre les seves cançons podem destacar a més de les ja esmentades Diddley Daddy, Pretty thing (1955); Who do you love, Before you acusi em (1956); Mico oh yea (1957); Say man (1958); Roadrunner (1959); Cadillac (1960); I ca tell, you ca't jugde a book by the cover (1961).

A més de les moltes cançons que va compondre per a si mateix, va escriure "Love Is Strange" para Mickey i Sylvia sota pseudònim, una cançó considerada com pionera de la música pop.

Cap esmentar la seva amistat amb Chuck Berry amb el qual ha col·laborat en més d'una ocasió a més d'haver compartit cartell en algun concert. Li va acompanyar a la guitarra en les cançons Memphis i Sweet little rock and roller i van gravar junts l'àlbum Two great guitars.

### [edita] Les seves guitarres

El seu instrument, amb marca registrada, és la guitarra square-bodied que ell mateix va desenvolupar i amb la qual ha tocat en milers de concerts anuals; des de suosos clubs de Chicago a gires amb velles glòries del rock and roll passant per actuacions com telonero per a The Clash o d'artista convidat pels mítics Rolling Stones. El seu entusiasme per aquest instrument ha fet que posseeixi una espectacular col·lecció de guitarres.

## [edita] Influències

La influència d'aquest francès negre, com a ell mateix li agrada definir-se, en la música contemporània d'Europa i Amèrica ha estat més que notable. Tant músics com grups han realitzat amb freqüència versions de les seves pròpies cançons. Caben detacar The Animals, que van gravar "The Story of Bo Diddley", The Who i The Yardbirds que van gravar "I'm a Man" i The Woolies i George Thorogood que arribarien a un èxit amb "Who Do You Love", tema que també seria utilitzat per la banda Quicksilver Messenger Service i que era un dels favorits en els concerts de The Doors.

"Road Runner" de Bo Diddley també va ser gravat amb freqüència, incloent a The Who en un dels seus concerts. El temi "Mannish Boy" de Muddy Waters era una adaptació del temi Diddley "I'm a Man". El grup The Jesus and Mary Chain també va realitzar un enregistrament titulat "Bo Diddley is Jesus" ("Bo Diddley és Jesús") com tribut a la seva persona. Ronnie Hawkins va interpretar "Hey Bo Diddley", "Bo Diddley" i "Who Do You Love" durant moltes de les seves sessions d'enregistrament, incloses les realitzades amb la seva banda, The Hawks, més tard coneguda menjo The Band.

En el seu últim disc, Per la boca viu el peix, Fito i Fitipaldis li fa un petit homenatge haciendole una cançó en la qual parla sobre ell, "Jo no sóc Bo Diddley".

## [edita] Reconeixements

En els últims anys, Bo Diddley ha rebut nombrosos reconeixements al seu paper com un dels pares fundadors del rock and roll. En 1986 ho incluyeronstalaron en la Washington Area Music Association. A l'any següent ho inclourien en el Rock and Roll Hall of Fame. La seva contribució pionera al gènere ha estat reconeguda també per el Rockabilly Hall of Fame. En 1996, la Rhythm and Blues Foundation li va concedir el mèrit d'una vida consagrada al ritme. En 1998, la Recording Academy li premia amb un Lifetime Achievement Award en la cerimònia dels premis Grammy per la seva cançó "Bo Diddley" gravada en 1955.

El començament del nou mil·lenni va introduir a Bo Diddley en el Mississippi Musicians Hall of Fame i en els famosos de la North Florida Music Association. En 2002, va rebre sengles premis de la National Association of Black Owned Broadcasters i de la Broadcast Music Incorporated en reconeixement a les seves múltiples contribucions a la música contemporània.

En 2003, en la Càmera de representants dels Estats Units, Hon. John Conyers, Jr. de Michigan, rendia un tribut a Bo Diddley al descriure'l com "un dels veritables pioners del rock and roll, que ha influenciat a generacions".

En 2004, l'enregistrament de 1956 que van realitzar Mickey Baker i Sylvia Vanderpool de la seva cançó "Love Is Strange" (L'amor és estrany) va ser inclosa en el "Grammy Hall of Fame" menjo uneixi dels enregistraments amb significació històrica. La revista Rolling Stone ho va nomenar com un dels seus temes immortals en l'article The 50 Greatest Artists of All Estafi (Els 50 artistes més grans del tot el temps).

En 2005, Bo Diddley va celebrar el seu cinquantè aniversari en el món de la música amb reeixides gires per Austràlia, Europa i de costa a costa per tota Amèrica del Nord. En el vintè aniversari de la creació del Rock and Roll Hall of Fame va interpretar la seva cançó "Bo Diddley" amb Eric Clapton i Robbie Robertson. En el Regne Unit, la revista Uncut va incloure el seu àlbum de 1958 en la llista 100 Music, Movie & TV Moments That Have Changed The World (Les 100 cançons, pel·lícules i programes de televisió que han canviat el món).

En 2006, En el disc del grup espanyol Fito & Fitipaldis "Per la boca viu el peix",se li va fer el seu personal ressenya amb el seu cancion No sóc Bo Diddley.

## [edita] Discografia

- Bo Diddley (1958)
- Go Bo Diddley (1959)
- Have Guitar-Will Travel (1960)
- Bo Diddley In The Spotlight (1960)
- Bo Diddley Is A Gunslinger (1960)
- Bo Diddley Is A Lover (1961)
- Bo Diddley's A Twister (1962)
- Bo Diddley (1962)
- Bo Diddley & Company (1962)
- Surfin' with Bo Diddley (1963)
- Bo Diddley's Beach Party (1963)
- Bo Diddley's 16 All-Estafi Greatest Hits (1964)
- Two Great Guitars (amb Chuck Berry) (1964)
- Hey Good Lookin' (1965)
- 500% Habiti Man (1965)
- The Originator (1966)
- Super Blues

## [edita] Enllaços externs

| A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Bo Diddley

- Bob Diddley Article de la revista digital "Quant i perquè tant".
- Members Web autoritzada (en anglès).
- Peicula/ DVD Chuck Berry: Hail! Hail! Rock 'n' Roll.

Obtingut de "http://ca.wikipedia.org../../../b/o/_/Bo_Diddley_fe63.html"

Categoria: Músics estatunidencs

##### Views

- Article
- Discussió
- Revisió actual

##### Cerca

##### En altres llengües

- Dansk
- Deutsch
- English
- Español
- Suomi
- Français
- עברית
- 日本語
- Nederlands
- ‪Norsk (bokmål)‬
- Polski
- Português
- Русский
- Svenska