# Angrebet på Pearl Harbor

### Fra Wikipedia, den frie encyklopædi

Du har nye beskeder (forskel fra næstsidste redigering).

Angrebet på Pearl Harbor
Del af 2. verdenskrig, Stillehavskrigen
Brændende skibe i Pearl Harbor efter angrebet

Dato | 7. december, 1941
Sted | Pearl Harbor og flyvepladser på Oahu i Hawaii-øgruppen.
Resultat | Japansk sejr USA indtræder i 2. Verdenskrig på De Allieredes side, Nazityskland, som del af aksemagterne, erklærer USA krig
Casus belli | Amerikansk olie- og handels-embargo mod Japan

Parter
USA | Kejserriget Japan
Ledere
Husband Kimmel (USN), Walter Short (USA) | Chuichi Nagumo (IJN), Mitsuo Fuchida (IJNAS)
Styrke
8 slagskibe, 8 krydsere, 29 destroyere, 9 undervandsbåde, ~50 andre skibe,
~390 fly
6 hangarskibe,
2 slagskibe,
3 krydsere,
9 destroyere,
8 tankskibe,
23 undervandsbåde,
5 dværg undervandsbåde,
441 fly
Tab
2.335 militære og 68 civile dødsfald, 1.143 militære and 35 civile sårede, 4 slagskibe sænket, 4 slagskibe beskadiget, 3 krydsere beskadiget,
3 destroyers sænket,
2 andre skibe sænket,
188 fly ødelagt,
155 fly beskadiget
55 piloter, 9 undervandsmatroser dræbt og 1 tilfangetaget,
29 fly ødelagte,
5 dværgundervandsbåde sænket

Stillehavskrigen 1941-42
Pearl Harbor – Thailand – Malaya – Wake – Hong Kong – Filippinerne – Hollandsk Ost-indien – Ny Guinea – Singapore – Australien – Indiske Ocean – Doolittle-raidet – Salomonøerne – Koralhavet – Midway

Angrebet på Pearl Harbor blev indledt søndag den 7. december 1941 klokken 07:55 lokal tid[1], da 423 japanske fly under ledelse af admiral Nagumo angreb den amerikanske stillehavsflåde på Pearl Harbor, Hawaii.

Amerikanerne var uforberedte. Flyene holdt vingespids ved vingespids. Antiluftskyts-batterierne var ubemandede, og ammunitionen var låst inde. Der var heller ikke lagt torpedonet ud i havnen. Men heldigvis for amerikanerne var de vigtige hangarskibe på patrulje i Stillehavet, og blev derfor ikke ødelagt.

Den første angrebsbølge gik efter lufthavnen og slagskibe. Næste bølge gik efter øvrige krigsskibe og skibsværftet. Kl 09:45 afsluttedes angrebet. Da var otte slagskibe svært beskadiget og seks sænket. Desuden havde amerikanerne mistet tre lette krydsere, tre destroyere og tre mindre fartøjer samt 188 fly. 2335 soldater og 68 civile omkom, og 1178 såredes. Heriblandt 1104 mand om bord på det amerikanske slagskib Arizona, som blev ramt af en 1760 pund bombe. Japanerne mistede kun 29 fly samt fem mini-ubåde, der forsøgte at komme ind i den indre havn og affyre torpedoer. USA's flåde i Stillehavet var indtil videre sat ud af spillet. Men japanerne begik en alvorlig fejl, de aflyste den sidste angrebsbølge, der skulle have ødelagt de amerikanske brændstoftanke, hvilket sparede amerikanerne for transport af meget store mængder af dette til Hawaii.

Dagen i forvejen havde den amerikanske præsident Roosevelt rettet en fredsappel til den japanske kejser uden at modtage svar. USA's kodefolk havde opsnappet 14 japanske meddelelser, hvoraf de 13 var blevet dechiffreret, så USA regnede med, at et japansk angreb var på vej et eller andet sted i Sydøstasien. Den amerikanske advarsel til hovedkvarteret i Oahu ankom først fem timer efter, at angrebet var indledt. Samme dag erklærede Hollands eksilregering i London, krig mod Japan og næste dag USA og England. Præsident Roosevelt kaldte datoen 7. december: "A date which will live on in infamy".

Herefter fulgte Adolf Hitler trop ved også at erklære krig mod USA, hvilket bevirkede, at USA blev medinddraget i krigen i Europa.

## [redigér] Baggrund

Efter Meiji-restaurationen i 1868 gik Japan ind i en periode med betydelig økonomisk, politisk og militær ekspansion. Hensigten var at opnå ligeværdighed med de vestlige magter som havde indflydelse eller kolonier i Sydøstasien og Stillehavs-området. For at finansiere denne ekspansion lavede det resursefattige Japan en række fremstød, som bragte det i konflikt med nabostatene. Dette indkluderede den første kinesisk-japanske krig hvor Japan i 1894 okkuperede Taiwan, og den russisk-japanske krig i 1904–05 hvor Japan vandt territorium i dele af Kina og på den koreanske halvø. I 1910 okkuperede Japan hele Korea, og i 1931 etablerede landet en marionetregering i det kinesiske Manchuriet. Efter en japansk oprustning angreb landet i 1937 Kina i den anden kinesisk-japanske krig.

Folkeforbundet, USA, Storbritannien, Australien og Holland, som havde territoriale interesser i området, fordømte Japans invasion og svarede igen med diplomatisk pres. Japan veg ikke for presset og fortsatte sin militære ekspansion i Kina; i 1940 sluttede Japan sig til alliancen mellem Tyskland og Italien og dannede aksemagterne. USA svarede med udvidede økonomiske sanktioner, blandt andet delvis stop i eksport af skrapmetal og olie, opsagde tidligere handelsaftaler mellem landene og lukkede Panamakanalen for japanske skibe. Japan lod sig ikke stoppe og efter Tysklands sejr over Frankrig, i sommeren 1940, kunne japanske styrker i september, med Vichy-regeringens samtykke, marchere ind i Fransk Indokina. Disse japanske aggressioner gjorde at USA i juli 1941 indefrøs japanske midler og iværksatte en handelsimbargo hvilket bl.a. lukkede for eksporten af olie.

Japan var sårbar overfor en total amerikansk olieembargo, da al olie landet brugte måtte importeres, og 80% af den kom fra USA. I oktober 1941 faldt den moderate regering under prins Konoye og blev afløst af den meget strengere general Hideki Tojo. Japanerne indledte en serie af diplomatiske forhandlinger med USA i slutningen af november 1941, som kulminerede med en note fra den amerikanske udenrigsminister Hull den 26. november 1941, som den japanske statsminister Hideki Tojo beskrev som et ultimatum. Japan havde nu tilsyneladende bare to valgmuligheder, enten at godkende USAs krav og afslutte sin aggressive militære ekspansion i Kina eller at gå i krig mod USA og dets allierede. Besat af tanken om at miste sin internationale prestige, og bekymret over mulighederne for yderligere vestligt pres valgte Japan krig.

## [redigér] Japanske forberedelser

Japanerne havde studeret admiral Andrew Cunninghams angreb på den italienske flådebase ved Taranto, hvor 20 gamle torpedofly påførte den italienske marine alvorlig skade. Chefen for den kejserlige japanske flåde, admiral Isoroku Yamamoto sendte en gruppe japanske marineofficerer til Italien. De konkluderede, at en større version af briternes angreb kunne tvinge den amerikanske flåde tilbage til Californien. En sådan amerikansk retræte ville give japanerne kontrol over olieresurserne i Nederlandsk Ostindien, med en forsvarbar buffer rundt om området. Den japanske gruppe fik også hemmeligheden om de britiske torpedoer, som fungerede selv på lavt vand, med sig hjem.

Oversigt over den japanske flådes sejlads mod Pearl Harbor, og retur til Japan

Hensigten med angrebet mod Pearl Harbor var at neutralisere USAs stillehavsflåde, mens koordinerede japanske angreb mod flere lande blev udført. Admiral Yamamotos vurdering var imidlertid at selv et vellykket angreb kun ville give Japan et pusterum. Indledende planlægning af angrebet startede i januar 1941 og træningsprogrammer til angrebet begyndte sommeren 1941. Angrebet var afhængig af torpedoer, men de eksisterende japanske torpedoer krævede dybt vand ved brug fra fly. I løbet af sommeren 1941 blev der testet en modificeret torpedo, som fungerede på lavt vand. Japanske våbenteknikere producerede også specielle panserpenetrærende bomber, ved at montere finner på 14 og 15 tommers pansergranater. Disse modificerede granater formodede at trænge gennem de pansrede dæk på slagskibe og krydsere når de blev smidt fra 3.000 meter.

Den 26. november 1941 sejlede en flådestyrke med seks japanske hangarskibe under kommando af viceadmiral Chuichi Nagumo fra Hitokappubukten i Kurilerne med kurs mod Hawaii. Eskorteret af to slagskibe, to tunge krydsere, en let krydser, ni destroyere, tre undervandsbåde og otte tankskibe. Totalt havde styrken 423 fly, blandt dem var: «Mitsubishi Zero» jagerfly, «Nakajima Type 97» (Kate) torpedobombere og «Aichi Type 99» (Val) styrtbombere. Desuden var der, til hovedstyrken, en fortrop med 20 undervandsbåde og 5 to-mands miniundervandsbåde; de skulle indsamle efterretning og sænke amerikanske krigsskibe som forsøgte at undslippe Pearl Harbor under angrebet.

## [redigér] USAs beredskab

Rækken med slagskibe i «Battleship Row» udgjorde et attraktiv mål. (nutidigt billede med skibene indsat)

USAs civile og militære efterretninger havde gennem sommeren og efteråret 1941 modtaget en del information som antydede yderligere japansk aggression. Intet af det pegede dog mod et angreb på Pearl Harbor. Reportager i pressen, inklusiv aviser på Hawaii, havde omfattende artikler om spændingerne og udviklingen i Stillehavsområdet. I november blev alle amerikanske kommandoer i området, inklusiv US Navy og US Army på Hawaii, advaret om at krig med Japan blev anset som nært forestående.

Selve dagen angrebet fandt sted sendte general Marshall et telegram om et snarligt krigsudbrud. På Hawaii var der flere indikationer om et forestående angreb, men ingen af dem førte til forhøjet beredskab. Det japanske angreb fandt sted mod et Pearl Harbor som var uforberedt; antiluftskyts var ikke bemandet, ammunition var låst inde, antiubåd tiltag var ikke sat i værk, ingen jagerfly fløj patruljer og ingen spejderfly var på vingene. Desuden blev radardata ikke taget alvorligt på grund af deres unøjagtighed, og derfor reagerede man ikke da man opfangede de japanske fly.

Amerikansk signalefteretning opfangede japansk diplomatisk trafik og havde brudt mange af de japanske koder. Distributionen af denne information var imidlertid uorganiseret. Når det var bedst var informationen stykvis, med modstridende fakta. På trods af den øgede mængde information som tydede på en ny fase i Japans aggression blev meget lidt af denne information sendt specielt til Pearl Harbor.

Amerikanske militære chefer blev advaret om at tests havde vist at torpedoer kunne slippes fra luften mod havne med lavt vand, men ingen med myndighed på Pearl Harbor forstod betydningen af dette og samtidig troede man, at Pearl Harbor, med sit relativt lave havnebassin, havde et naturlig forsvar mod torpedoangreb, hvorfor der ikke blev udlagt torpedonet.

## [redigér] Afbrydelse af forhandlinger

En del af den japanske plan var at afbryde forhandlingene med USA 30 minutter før angrebet. Japanske diplomater i Washington havde ført omfattende samtaler med USAs udenrigsdepartement i forbindelse med Japans indmarch i Fransk Indokina.

I dagene før angrebet, blev der sendt en meddelelse i 14 dele til den japanske ambassade fra Udenrigsministeriet i Tokyo, som indeholdte instukser om at aflevere den til udenrigsminister Cordell Hull kl. 13 Washington-tid (Japan afbrød al kommunikation med USA 30 minutter før det planlagte angreb begyndte). Den sidste del blev modtaget kort før angrebet men på grund af dekryptering og kopieringsforsinkelser og fordi Tokyo ikke havde understreget vigtigtigheden af en præcis overholdelse af tidspunktet, lykkedes det ikke de ansatte på ambassaden at aflevere meddelelsen til tiden. Den sidste del, der afbrød forhandlingerne, blev afleveret til Hull flere timer efter angrebet:

> Obviously it is the intention of the American Government to conspire with Great Britain and other countries to obstruct Japan's efforts toward the establishment of peace through the creation of a new order in East Asia ... Thus, the earnest hope of the Japanese government to adjust Japanese-American relations and to preserve and promote the peace of the Pacific through cooperation with the American Government has finally been lost

Amerikanerne havde dekrypteret den sidste del af den afsluttende meddelelse lang tid før det lykkedes for den japanske ambassade og før en ordentlig oversættelse af det dekrypterede var færdig. Det var dekrypteringen af den sidste del med dens instrukser om en præcis overleveringstid, der fik general George Marshall til at sende den berømte advarselsmeddelelse til Hawaii den morgen. Den blev faktisk afleveret af et ungt japansk-amerikansk cykelbud, til general Walter Short ved Pearl Harbor flere timer efter angrebet havde fundet sted. Forsinkelsen skyldtes vanskeligheder med at finde general Marshall efter dekrypteringen og oversættelsen af den 14. del (han var ude på en morgenridetur), problemer med hærens langdistance-kommunikationssystem, en beslutning om ikke at bruge flådens faciliteter til at sende den og diverse problemer under dens overlevering gennem de kommicielle telegrafforbindelser. Af en eller anden grund blev dens "haster" markering fjernet under transmiteringen og den blev derved forsinket med endnu flere timer.

Japanske dokumenter, brugt som beviser under en kongreshøring omkring angrebet, efter krigen, beviser at den japanske regering ikke havde skrevet en krigserklæring før de havde fået bekræftet at angrebet var en succes. Den 2-linier lange krigserklæring blev endelig overrakt til USAs ambassadør Joseph Grew i Tokyo omkring 10 timer efter angrebet. Han fik lov til at sende det tilbage til USA hvor det blev modtaget sent mandag eftermiddag.

## [redigér] Angrebet

### [redigér] Japansk taktik for angrebet

Viceadmiral Chuichi Nagumo havde kommandoen over Carrier Striking Task Force under angrebet

Task force ordre nummer 7 fastslog "that the task force will engage the enemy fleet if it appears"[2]. Udover at hele operationen skulle foregå i dybeste hemmelighed overfor fjenden planlagde Isoroku Yamamoto og de andre admiraler og ledere hvordan man kunne implementere tre angrebsbølger, men viceadmiral Chuichi Nagumo besluttede kun at udføre to af disse. Som støtte til angrebet havde man også sendt ubåde og miniubåde ud som skulle angribe amerikanske skibe, der forsøgte at forlade havnen. Angrebsstyrkens position forblev ukendt for USA indtil den havde forladt denne for at vende tilbage; de blev ikke fundet og adskillige eftersøgninger blev foretaget syd for Oahu. Alt i alt deltog 350 fly i luftangrebet, mens de resterende 91 blev brugt til beskyttelse af hangarskibene og de andre skibe under angrebet. Flåden skulle sejle nord om Hawaii og stoppe 200 mil fra den amerikanske base for at indlede luftangrebet. Hvis angrebsstyrken skulle blive angrebet af amerikanske styrker på vej tilbage fra angrebet, skulle man gå til modangreb og ændre kurs mod syd til Marshall øerne.[2]

#### [redigér] Rekognoscering før angrebet

Til brug for rekognoscering inden angrebet brugte man to fly fra 8th Cruiser Division til i al hemmelighed at overflyve fjendens position for at lokalisere hangarskibene og undersøge mulighederne for et evt. modangreb.

#### [redigér] Første angrebsbølge

Kaptajn Mitsuo Fuchida

Den første angrebsbølge bestod af 49 horisontalbombeflyvere, 51 styrtbombeflyvere, 40 torpedobombeflyvere og 43 jagerfly (i alt 183 fly) og startede nord for Oahu, ledet af kaptajn Mitsuo Fuchida. Denne enhed inkluderede 1. Gruppe (1.-4. Angrebsenheder og 1.-4. Torpedo angrebsenheder), 2. Gruppe (15. og 16. angrebsenheder), 3. Gruppe (1.-6. Jager kampenheder). Den første angrebsbølge var inddelt i seks formationer hvoraf en var målrettet mod flyvepladsen Wheeler Field. Hver af luftangrebene blev indledt af bombeflyverne og sluttede med Jager kampenhederne, der skulle angribe eventuelle forfølgere på tilbagevejen.

#### [redigér] Anden angrebsbølge

Mandskabet på Shokaku giver flyene den traditionelle banzai salut før takeoff
1. luftflådes bombefly gør klar til at lette.

Den anden angrebsbølge bestod af 54 horisontalbombeflyvere, 78 styrtbombeflyvere og 35 jagerfly (i alt 167 fly), lettede fra næsten samme position og blev ledet af Orlogskaptajn Shigekazu Shimazaki. Denne enhed bestod af 1. Gruppe (5. og 6. angrebsenhed), 2. Gruppe (11.-14. angrebsenheder), 3. Gruppe (1.-4. jager kampenhed). Den anden angrebsbølge var inddelt i fire formationer hvoraf en formation blev sendt til Kāneʻohe Marine Corps Base et stykke fra selve Pearl Harbor, mens resten blev sendt mod selve flådebasen. De forskellige formationer af angrebsflyene nåede frem til målet næsten samtidigt fra flere forskellige retninger. 2. angrebsenhed angreb målet fra den venstre flanke.

#### [redigér] Efter angrebet

Til udførelse af en inspektion af ødelæggelserne efter angrebet sendte man fly fra Jagerkampenheden, til at flyve hurtigt og lavt ind over området for at undersøge skaderne.

### [redigér] Slaget

Endnu før Nagumo begyndte at sende flyene afsted kl. 04.30 Hawaiian Tid, opdagede minestrygeren USS Condor en miniubåd udenfor havneindgangen og alamerede destroyeren Ward. Ward udførte en resultatløs eftersøgning. Det lykkedes dog Ward at sænke en miniubåd kl. 06:37. Fem Ko-hyoteki-klasse miniubåde var blevet anvist til at torpodere amerikanske skibe efter bombeangrebet var startet. Ingen af disse retunerede i behold og kun fire ud af de fem er blevet fundet. Ud af de ti besætningsmedlemmer ombord på de fem ubåde døde ni og den eneste overlevende, Kazuo Sakamaki, blev taget til fange og blev dermed den første krigsfange taget af de amerikanske styrker i 2. verdenskrig. Sakamakis overlevelse blev taget som en forræderrisk handling af japanerne, der omtalte hans døde kammerater som "De ni unge guder." USA's flådeinstitut foretog i 1999 fotografiske analyser, der indikerer at en af ubådene kom ind i havnen og med succes affyrede og ramte West Virginia med en torpedo og at dette formentlig har været den første beskydning fra de angribende japanere. Ubådens sidste bevægelser er ikke kendt.[3] Den første bølge blev koordineret af kaptajn Mitsuo Fuchida fra Kejserlige japanske flåde luftvåben. Han fløj og ledede den første angrebsformation og dækkede den højre flanke. Den efterfølgede anden bølge blev ledet af orlogskaptajn Shigekazu Shimazaki, der dækkede den venstre flanke. På morgen for angrebet opfangede hærens Opana Point station (en SCR-270 radar, som endu ikke var i aktiv tjenste efter en lang træningsmanøvre, beliggende nær det nordligste punkt på Oahu), japanernes fly, men advarslen blev overhørt af en ny utrænet officer (Løjtnant Kermit A. Tyler) ved det nye og kun delvist igangsatte efterretningscenter. Selvom operatørene ved Opana Point rapporterede om en flyformation større end de nogensinde havde set før, gik den vagthavende officer ud fra, at der var tale om den planlagte ankomst af 6 B-17 bombefly på grund af flyenes ankomstretning og fordi operatørene kun havde set de første dele af angrebsstyrken.

Flere amerikanske fly blev skudt ned efterhånden som angrebsstyrken nærmede sig land; ihvertfald et af dem sendte en usammenhængende advarsel. Andre advarsler var stadig under behandling eller afventede bekræftelse da angrebet begyndte. Det er ikke klart om advarslerne havde haft nogen betydning, selv hvis de var blevet tolket rigtigt og hurtigere. Japanerne opnåede nogenlunde samme resultat i Filippinerne, som ved Pearl Harbor, selvom MacArthur her havde haft ni timers advarsel om, at japanerne havde angrebet Pearl Harbor.

Luftdelen af angrebet på Pearl Harbor begyndte kl. 7:53 7. december lokal tid; dette var kl. 03:23 8. december japansk tid. De japanske fly angreb i to bølger; Ialt 353 fly nåede Oʻahu. De sårbare torpedo bombefly ledede den første bølge på 183 fly, for at udnytte overraskelsesmomentet til at angribe de mest vigtige skibe (slagskibene), mens styrtbombefly angreb flybaserne rundt omkring på Oʻahu, startende med Hickam Field, den største, og Wheeler Field, hovedbasen for jagerfly. De 170 fly i den anden bølge angreb Bellows Field og Ford Island, en marinekorps- og flådeflybase i midten af Pearl Harbor. Den eneste nævneværdige modstand i luften kom fra en håndfuld P-36 Hawks og P-40 Warhawks der fløj 25 sortier,[4] og fra flådens luftværnsild.

USS California synker

Mændene ombord på de amerikanske skibe blev vækket af eksploderende bomber og forskellige råb til "klart skib". (Den berømte meddellelse, "Air raid Pearl Harbor. This is not a drill." (Dansk: Luftangreb på Pearl Harbor, Dette er ikke en øvelse) blev udsendt af Commander Logan Ramsey). Kontreadmiral Isaac C. Kidd, og kaptajn Franklin Van Valkenburgh, øverstbefalende på Arizona, ilede begge til broen for at lede forsvaret, indtil de begge blev dræbt af en eksplosion i det forreste ammunitionsdepot, forårsaget af en panserbrydende bombe, der ramte lige ved det forreste tårn nummer 2. De fik begge tildelt Medal of Honor posthumt. Ensign Joe Taussig fik sit skib, Nevada, igang fra en kold start under angrebet. En af destroyerne, USS Aylwin afsejlede med kun fire officerer ombord og ellers kun menige, ingen med mere end et års søtræning. Skibet var i tjeneste i fire dage før dets øverstbefalende kom ombord. Kaptajn Mervyn Bennion, øverstbefalende på West Virginia, ledede sit mandskab indtil han blev ramt af fragmenter fra et bombenedslag i Tennessee, der lå fortøjet langs med West Virginia. Den første flynedskydning blev krediteret ubåden Tautog. Den formentlig mest berømte forsvarer er Doris "Dorie" Miller, en afrikansk-amerikansk kok ombord på West Virginia, der, uden den fornødne træning, tog kontrol over en ubemandet anti-luftskytskanon og skød mod og lykkedes at nedskyde mindst et fjendtligt fly, selv mens bomber ramte skibet. Han fik senere tildelt Navy Cross. Ialt fik 14 matroser og officerer tildelt Medal of Honor. En special militær medalje, Pearl Harbor Commemorative Medal, blev senere givet til alle militære veteraner fra slaget.

B-17 Bomber efter angrebet på Hickam flyvepladsen

90 minutter efter det begyndte, var angrebet ovre. 2.403 amerikanere døde (68 var civile, mange blev dræbt af amerikanske anti-luftskyts granatsplinter og granater, der landede i civile områder, inklusive Honolulu), mens yderligere 1.178 blev sårede. 18 skibe blev sænket, heriblandt fem slagskibe.[5]

USS Pennsylvania, bag ved vraget af USS Downes og USS Cassin

Næsten halvdelen af de amerikanske døde — 1.102 mænd — omkom ved ekplosionen og sænkningen af Arizona. Skibet blev ødelagt da en modificeret 40 cm flådegranat, smidt fra et bombefly, smadrede gennem to pansrede dæk og detonerede i det forreste ammunitionsmagasin. Skroget af Arizona er i dag blevet et mindesmærke til dem der døde denne dag, hvoraf de fleste stadig befinder sig inde i skibet. Det lækker forsat små mængder olie, 65 år efter angrebet. Nevada forsøgte at undslippe fra havnen, men blev sat på grund for at forhindre en blokering af havneindløbet.

Already damaged by a torpedo and on fire forward, Nevada was targeted by many Japanese bombers as she got underway, sustaining more hits from 250 lb (113 kg) bombs as it beached.

California blev ramt af to bomber og to torpedoer. Besætningen kunne måske have holdt skibet flydende, men blev beordret til at forlade skibet netop som de var ved at tilslutte strøm til pumperne. brændende olie fraArizona og West Virginia drev ned mod skibet, og fik formodentlig situationen til at se værre ud end den var. Det aftaklede målskib Utah blev gennemullet to gange af torpedoer. West Virginia blev ramt af syv torpedoer, den syvende smadrede skibets ror. Oklahoma blev ramt af fire torpedoer, de sidste to over skibets pansring hvilket forårsagede, at skibet kæntrede. Maryland blev ramt af to af de konverterede 40 cm granater, men ingen af dem forårsagede alvorlig skade.

Selvom japanerne concentrerede sig om slagskibe (de største skibe, der lå i havnen), ignorerede de ikke andre mål. Den lette krydser Helena blev torpederet, og trykbølgen fra eksplosionen kæntrede minelæggerenOglala, som lå ved siden af. To destroyere i tørdok blev ødelagt, da bomber ramte deres brændstoftanke. Den lækkende olie brød i brand, da tørdokken fyldtes med vand, steg olien og ilden med vandet, og skibene udbrændte. Den lette krydser Raleigh blev ramt af en torpedo og gennemhullet. Den lette krydserHonolulu blev beskadiget men forblev i tjeneste. Destroyeren Cassin kæntrede, og destroyeren Downes blev svært beskadiget. Værkstedsskibet Vestal, fortøjet langs Arizona, blev svært beskadiget og stødte på grund. Vandflyvertenderen Curtiss blev også beskadiget.

Næsten samtlige af de 188 amerikanske fly på Hawaii blev ødelagt eller beskadiget, 155 af dem blev ramt på jorden, hvor de fleste var parkeret vingespids ved vingespids på centrale pladser, for at gøre dem mindre udsat for sabotage. Angreb på kaserner forårsagede yderligere tab af piloter og andet personel. Friendly fire var skyld i nedskydninger af adskillige amerikanske fly(inklusive i hvert fald en ankommende fra Enterprise).

55 japanske piloter og ni ubådsfolk blev dræbt i slaget. Af de 441 fly, Japan havde til rådighed(350 deltog i angrebet), blev 29 skudt ned under slaget (ni i den første angrebsbølge, 20 i den anden)[6], yderligere 74 blev beskadiget af antiluftskyts og maskingeværild fra jorden. Flere end 20 af de fly, der landede på deres hangarskibe, kunne ikke tages i brug igen.

USS Arizonas forreste magasiner eksploderede efter at skibet var ramt af en bombe kastet af Tadashi Kusumi.

### [redigér] Den tredje bølge

De forreste magasiner på USS Arizona eksploderer efter det er blevet ramt af en bombe smidt af Tadashi Kusumi.

Some senior officers and flight leaders urged Nagumo to attack with a third strike to destroy the oil storage depots, machine shops, and dry docks at Pearl Harbor. The United States had considered the vulnerability of the fuel oil storage tanks before the war and secretly started construction of the bomb resistant Red Hill fuel tanks before Japan's attack. Destruction of these facilities would have greatly increased the U.S. Navy's difficulties, as the nearest immediately usable fleet facilities would have been several thousand miles east of Hawaiʻi on America's West Coast. Some military historians have suggested that the destruction of oil tanks and repair facilities would have crippled the U.S. Pacific Fleet more seriously than the loss of several battleships. Nagumo decided to forgo a third attack in favor of withdrawing for several reasons.

- Anti-aircraft performance during the second strike was much improved over that during the first, and two-thirds of Japan's losses happened during the second wave because the Americans had been alerted. A third strike could have been expected to suffer still worse losses.

- The first two strikes had essentially used all the previously prepped aircraft available, so a third strike would have taken some time to prepare, perhaps allowing the Americans time to find and attack Nagumo's force. The location of the American carriers was and remained unknown to Nagumo.

- The Japanese pilots had not practiced an attack against the Pearl Harbor shore facilities and organizing such an attack would have taken still more time, though several of the strike leaders urged a third strike anyway.

Brændstofslager til venstre og ubådsbase (til højre midtfor). Oktober 1941.

- The bunker fuel situation did not permit remaining on station north of Pearl Harbor much longer. The Japanese force were acting at the limit of their logistical ability. To remain in those waters for much longer would have risked running unacceptably low on fuel.

- The timing of a third strike would have been such that aircraft would probably have returned to their carriers after dark. Night operations from aircraft carriers were in their infancy in 1941, and neither Japan nor anyone else had developed reliable techniques and doctrine.

- The second strike had essentially completed the entire mission: neutralization of the American Pacific Fleet.

- There was the simple danger of remaining near one place for too long. Japan was very fortunate to have escaped detection during their voyage from the Inland Sea to Hawaiʻi. The longer they remained off Hawaiʻi, the more danger they were in from U.S. submarines and the unlocated American carriers.

- The carriers were needed to support the main Japanese attack toward the "Southern Resources Area" (i.e., the Philippines, the Dutch East Indies, Malaya, and Burma) which was intended to capture control of oil and other resources. Japanese leaders (especially the Army) had been reluctant to allow the attack at all as it took air cover from the southern thrust, and Nagumo was under strict orders not to risk his command any more than necessary. The war games during the planning of the attack had predicted that from two to four carriers might be lost in the attack, but none were.

## [redigér] Monumental status

Pearl Harbor anses generelt som en ekstraordinær begivenhed i amerikansk historie, da den markerer den første gang , siden krigen i 1812, USA blev angrebet på den egen jord af et andet land. Begivenheden har fået monumental status og den berømmelse blev levendegjort 60 år senere da Terrorangrebet den 11. september 2001 skete: angrebene på World Trade Center og Pentagon blev straks sammenlignet med Pearl Harbor.

## [redigér] Kulturel påvirkning

Den anti-japanske stemning i USA toppede under 2. verdenskrig. Regeringen støttede produktionen af propagandaplakater, der brugte racistiske stereotyper. Her er det Adolf Hitler og Hideki Tojo fra aksemagterne.

Angrebet på Pearl Harbor, japanernes alliance med Nazi-tyskland og den lange seje kamp i Stillehavet, koblet med racisme og xenofobi bidrog betydligt til en anti-japansk stemning. Japanere, japansk-amerikansk og asiater der havde en ydre lighed med japanere blev mistænkeliggjort og betragtet med dyb mistro og modvilje. Angrebet blev set som værende udført på en meget lusket måde og blev set som et forræderisk og fordækt angreb igen båret frem af den omfattende anti-japanske propaganda, der senere blev brugt til bl.a. at sælge krigsobligationer. Frygten for 5 kolonne virksomhed fra Japanese-American ledte til en omfattende fængsling af den etniske befolkning fra 19. februar 1942 og dette resulterede i den senere internering af indfødte japanere i både USA og Canada.

Angrebet på Pearl Harbor blev filmatiseret i den fælles amerikansk-japanske film Tora! Tora! Tora! (1970), den amerikanske film Pearl Harbor (2001) og i flere japanske produktioner.

## [redigér] Modtagere af Medal of Honor

* Tildelt posthumt.[7]

- Mervyn S. Bennion *
- John William Finn
- Francis C. Flaherty *
- Samuel G. Fuqua
- Edwin J. Hill *
- Herbert C. Jones *
- Isaac C. Kidd *
- Jackson C. Pharris
- Thomas J. Reeves *
- Donald K. Ross
- Robert R. Scott *
- Peter Tomich *
- Franklin van Valkenburgh *
- James R. Ward *
- Cassin Young

## [redigér] Se også

- Pearl Harbor

## [redigér] Kilder

- Anden Verdenskrig – Hvornår skete det af Ole Helmer Jensen, Politikens Håndbøger, Politikens Forlag 1968. [OJ-AV]
- Battlefield - Pearl Harbor, World War II Classics, DVD fra Panvision 2000. Produktlink på panvision.com

### [redigér] Fodnoter

1. ↑ OJ-AV s.196
2. ↑ 2,0 2,1 (Engelsk) Japanese Monograph No. 97
3. ↑ (Engelsk) John Rodgaard et al., "Pearl Harbor—Attack from Below," Naval History, December 1999 (hentet 10. juni 2005).
4. ↑ (Engelsk) USAF Historical Study No.85 tilskriver 10 nedskudte fly til 6 piloter: 1Lt Lewis M. Sanders (P-36) and 2Lts Philip M Rasmussen (P-36), Gordon H. Sterling Jr. (P-36, killed in action), Harry W. Brown (P-36), Kenneth M. Taylor (P-40, 2), og George S. Welch (P-40, 4). Tre af P-36 nedskydningerne blev ikke bekræftet af japanerne
5. ↑ Stetson Conn et al, "Chapter 7 - The Attack on Pearl Harbor" Guarding the United States and Its Outposts, Center of Military History United States Army, Washington, D.C., 2000
6. ↑ USAAF piloter fra 46th og 47th Pursuit Squadrons, 15th Pursuit Group, nedskød 10 af flyene
7. ↑ (Engelsk) Medal of Honor Citations, U.S. Army Center of Military History.

1. Kiroku Hanai "U.S. War Conduct: No sense of proportionality," Japan Times, September 28, 2004 (accessed June 10, 2005);
2. Gregory Clark , "Shedding imposed war guilt," Japan Times, April 15, 2005 (accessed June 10, 2005).
3. McCollum memo A Roosevelt Administration internal document from 1940 (declassified in 1994) which detailed the administration's plan to provoke a war with Japan.

## [redigér] Litteraturliste

- Gordon W. Prange, At Dawn We Slept (McGraw-Hill, 1981), Pearl Harbor: The Verdict of History (McGraw-Hill, 1986), and December 7, 1941: The Day the Japanese Attacked Pearl Harbor (McGraw-Hill, 1988). This monumental trilogy, written with collaborators Donald M. Goldstein and Katherine V. Dillon, is considered the authoritative work on the subject.
- Larry Kimmett and Margaret Regis, The Attack on Pearl Harbor: An Illustrated History (Navpublishing, 2004). Using maps, photos, unique illustrations, and an animated CD, this book provides a detailed overview of the surprise attack that brought the United States into World War II.
- Walter Lord, Day of Infamy (Henry Holt, 1957) is a very readable, and entirely anecdotal, re-telling of the day's events.
- W. J. Holmes, Double-Edged Secrets: U.S. Naval Intelligence Operations in the Pacific During World War II (Naval Institute, 1979) contains some important material, such as Holmes' argument that, had the U.S. Navy been warned of the attack and put to sea, it would have likely resulted in an even greater disaster.
- Michael V. Gannon, Pearl Harbor Betrayed (Henry Holt, 2001) is a recent examination of the issues surrounding the surprise of the attack.
- Frederick D. Parker, Pearl Harbor Revisited: United States Navy Communications Intelligence 1924–1941 (Center for Cryptologic History, 1994) contains a detailed description of what the Navy knew from intercepted and decrypted Japan's communications prior to Pearl.
- Henry C. Clausen and Bruce Lee, Pearl Harbor: Final Judgement, (HarperCollins, 2001), an account of the secret "Clausen Inquiry" undertaken late in the war by order of Congress to Secretary of War Stimson.
- Robert A. Theobald, Final Secret of Pearl Harbor (Devin-Adair Pub, 1954) ISBN 0-8159-5503-0 ISBN 0-317-65928-6 Foreword by Fleet Admiral William F. Halsey, Jr.
- Albert C. Wedemeyer, Wedemeyer Reports! (Henry Holt Co, 1958) ISBN 0-89275-011-1 ISBN 0-8159-7216-4
- Hamilton Fish, Tragic Deception: FDR and America's Involvement in World War II (Devin-Adair Pub, 1983) ISBN 0-8159-6917-1
- John Toland, Infamy: Pearl Harbor and Its Aftermath (Berkley Reissue edition, 1986 ISBN 0-425-09040-X) is an excellent account by a Pulitzer Prize winning author, though thought by some not to back up his claims as thoroughly as expected by academic conventions.
- Robert Stinnett, Day of Deceit : The Truth About FDR and Pearl Harbor (Free Press, 1999) A study of the Freedom of Information Act documents that led Congress to direct clearance of Kimmel and Short. ISBN 0-7432-0129-9
- Edward L. Beach, Scapegoats: A Defense of Kimmel and Short at Pearl Harbor ISBN 1-55750-059-2
- Andrew Krepinevich, [1] (Center for Strategic and Budgetary Assessments) contains a passage regarding the Yarnell attack, as well as reference citations.
- Roberta Wohlstetter, Pearl Harbor: Warning and Decision, (Stanford University Press: 1962). Regarded by many as the most important work in the attempt to understand the intelligence failure at Pearl Harbor. Her introduction and analysis of the concept of "noise" persists in understanding intelligence failures.
- John Hughes-Wilson, Military Intelligence Blunders and Cover-Ups. Robinson, 1999 (revised 2004). Contains a brief but insightful chapter on the particular intelligence failures, and broader overview of what causes them.
- Horn, Steve (2005). The Second Attack on Pearl Harbor: Operation K And Other Japanese Attempts to Bomb America in World War II. Naval Institute Press. ISBN 1-59114-388-8.

- Seki, Eiji (2007). Sinking of the SS Automedon And the Role of the Japanese Navy: A New Interpretation. University of Hawaii Press. ISBN 1905246285.

## [redigér] Eksterne henvisninger

### [redigér] Accounts

- Guarding The United States And Its Outposts Official U.S. Army history of Pearl Harbor
- War comes to Hawaii Honolulu Star-Bulletin, Monday, Sept. 13, 1999

### [redigér] Media

- Video of first Newsreel from December 23 1941 attack on Pearl Harbor
- Roosevelt's Day Of Infamy Speech Audio of speech given by President Roosevelt shortly after Pearl Harbor Attack
- U.S. Naval Historical Center "Pearl Harbor Raid: Overview and Special Image Selection"
- Library of Congress: The day after

### [redigér] Historic Documents

- Second World War - USA Declaration of War on Japan.
- Collection of extensive Japanese preparation military documents

    and pictures.

- Pearl Harbor Attack Hearings Detailed reports from various investigations.
- Pearl Harbor Attack at HyperWar

### [redigér] Miscellaneous

- "Pearl Harbor Attacked" Message Board — A website featuring personal recollections.

| Wikimedia Commons har medier relateret til: Angrebet på Pearl Harbor

Hentet fra "http://da.wikipedia.org../../../a/n/g/Angrebet_p%C3%A5_Pearl_Harbor_4f95.html"

Kategorier: USA's historie | Krigsslag i USA's historie | Krigsslag under Stillehavskrigen | Hawaii

##### Views

- Artikel
- Diskussion
- Nuværende version

##### deltagelse

- Velkommen
- Skribentforside
- Projekter
- Seneste ændringer
- Hjælp

##### organisation

- Donation
- Kontakt os

##### Søg

##### Andre sprog

- Brezhoneg
- Català
- ᏣᎳᎩ
- Česky
- Deutsch
- English
- Español
- Suomi
- Français
- Galego
- עברית
- Hrvatski
- Magyar
- Bahasa Indonesia
- Italiano
- 日本語
- 한국어
- Lëtzebuergesch
- Bahasa Melayu
- Nederlands
- ‪Norsk (bokmål)‬
- Polski
- Português
- Română
- Српски / Srpski
- Svenska
- ไทย
- Türkçe
- Tiếng Việt
- 中文