Fjodor Dostojevski - Wikipedia

# Fjodor Dostojevski

### Sa Wikipedije, slobodne enciklopedije

Fjodor Dostojevski
rođen: | 11. novembar, 1821. Moskva, Rusija
preminuo: | 9. februar, 1881. Petrograd, Rusija

Fjodor Mihailovič Dostojevski (Moskva, 11. novembar 1821. - 9. februar Petrograd, 1881.), ruski književnik, romanopisac, novelist i publicist.

## [izmijeni] Mladost i književni počeci

Dostojevski je bio sin liječnika, pripadnika nižega plemstva kojeg su ubili vlastiti kmetovi zbog okrutnosti i ponižavanja, dok mu je majka umrla u djetinjstvu. Budući pisac pohađa i završava vojno-inženjerijski studij u Petrogradu, no rano odlučuje da će se posvetiti književničkom pozivu. Među ranim utjecajima najvažniji je njemački dramatičar i pjesnik Friedrich Schiller, za Dostojevskog utjelovljenje idealizma i humanosti- upliv koji je kasnije žestoko ismijavao i karikirao, no, kojeg se nije oslobodio do kraja života. Prevodi Balzacovu "Eugeniju Grandet" i pod utjecajem Gogolja piše svoje prvo djelo, kratki epistolarni roman "Bijedni ljudi" (1846.), koji je prikazom trpnji i zanosa tzv. "malih ljudi" oduševio najznačajnijega ruskoga kritičara Visariona Bjelinskog i lansirala Dostojevskoga u sferu eminentnih ruskih književnih krugova. Autor se kreće u društvu literata i dobrostojećih mecena i plemstva, no, izgleda da su njegova sramežljivost, počeci manifestacije živčanih poremećaja koji su kasnije dijagnosticirani kao epilepsija, kao i sklonost kršćanskom misticizmu doprinijeli da nije bio u potpunosti prihvaćen u liberalno-sekularnim krugovima. Pisac se također približava i ulazi u kružok utopijskih socijalista koje je predvodio intelektualac poljskog porijekla Butaševič-Petraševski, čija se "revolucionarna" djelatnost sastojala uglavnom od privatnih rasprava o budućnosti Rusije, reformi društvenoga sustava, demokratizaciji i oslobođenju zemlje od kmetstva. Na književnom planu, slijedilo je prvo pravo "dostojevskijansko" ostvarenje, kratki roman "Dvojnik" (1846.) u kojem je prikazan raskol ličnosti činovnika Goljatkina koji tone u šizofreniju u nizu halucinacija u kojima se miješaju zbilja i mentalne projekcije, utjelovljene u njegovom dvojniku. To originalno djelo, bogato psihološkim uvidima, nije naišlo na zadovoljavajući prijem-što je možda i razumljivo, jer po usmjerenju i profilu pripada zapravo 20. vijeku. Kao i često puta kasnije, Dostojevski je bio daleko ispred svoga vremena.

## [izmijeni] Prijelom: sibirsko sužanjstvo

Godine 1849. dolazi do policijske zabrane djelatnosti "Petraševaca", hapšenja članova, te sadističke farse što ju je izvela carska policija: Dostojevski i njegovi drugovi su u zoru izvedeni na inscenirano strijeljanje, pročitana im je smrtna presuda, i, dok su s povezima na očima očekivali plotun streljačkog stroja, došlo je "carsko pomilovanje" kojim su, tobože, pomilovani i osuđeni na sibirsku robiju i progonstvo. U biti, caristički autoriteti nisu ni mislili strijeljati uhapšenike, nego se radilo jedino o pokušaju slamanja i mrcvarenja nemoćnih ljudi. Na robiji Dostojevski proživljava teške dane, zdravlje mu se pogoršava, a snagu nalazi revizatalizaciji kršćanske vjere, te prolazi ideološku preobrazbu (o kojoj postoje različita mišljenja). Iz suprotstavljenih stavova jasno je da je Dostojevski i prije katorge naginjao kršćanskom misticizmu, te da njegov utopijski socijalizam nije slijedio materijalističke doktrine poput Feuerbachove, nego iz idealističkih nazora Fouriera i Schillera - shvaćanja koja je kasnije ismijavao, no koja nisu prestala biti centrom njegovih opsesija. Istinska novost u njegovu pogledu na svijet u poslijesibirskom razdoblju je glorifikacija carističkog despotizma, ruskog nacionalizma i pravoslavlja, te općenito protuzapadnih stavova u kojima se Dostojevski približio slavjanofilima, no nikad potpuno ni u cijelosti. Naime, autor je do konca života, usprkos svim prepirkama sa lijevim radikalima zadržao preveliku dozu subverzivne ideološke energije koju nije mogao kanalizirati nijedan režim- a kamoli opskurantistička ruska despocija. Pisac je četiri godine robijao, a nakon toga je četiri godine prisilno služio kao običan vojnik u teškim uvjetima zabačenih krajeva azijske Rusije. Tu je i upoznao svoju prvu suprugu, tuberkuloznu i histeričnu udovicu koja mu je kasnije poslužila kao prototip za niz ženskih likova u romanima.

## [izmijeni] Povratak

Nakon povratka u Petrograd Dostojevski objavljuje "Zapise iz mrtvoga doma" (1860.-1862.), poludokumentarni opis vlastita robovanja koji realistički rekreira situacije u sibirskom zatočeništvu. Taj roman, jedna od najpoznatijih knjiga o robovanju, prethodnica mnogobrojne ruske "logoraške literature" 20. stoljeća (Solženjicin, Šalamov), polučuje velik uspjeh i donosi autoru djelomičnu carevu rehabilitaciju. No, nesređene i nesretne porodične prilike (prvi brak, koji se bio od početka agonija koja je obilovala mučenjima i optuživanjima obje strane, završio je smrću žene od tuberkuloze), kao i osobna ljudska drama (pojačavanje simptoma epilepsije, smrt brata Mihajla s kime je zajednički uređivao novine i koja ga je dovela u dužničku krizu, zasnivanje veze s radikalnom ruskom feministicom) dovode Dostojevskoga u tjeskobnu situaciju koja je djelomično usporila njegovo stvaralaštvo - primjer je roman "Poniženi i uvrijeđeni" (1861) koji, unatoč za pisca "reprezentativnom" naslovu, zaostaje za većinom njegovih prijašnjih, a kamoli budućih djela. Dostojevski pred vjerovnicima bježi u zapadnu Evropu, na prvo od nekoliko putovanja, kada je boravio u Njemačkoj, Francuskoj, Švicarskoj, Italiji i Engleskoj. U Londonu posjećuje Hercena i Bakunjina, a u Švicarskoj i Francuskoj provodi mučne dane u svađama i ispadima ljubomore- naime, ljubavnica ga je prevarila i napustila. Tokom 1860-ih je u još nekoliko navrata posjetio Evropu, ovaj puta s drugom ženom, Anom Snjitkinom, koju je upoznao kao daktilografkinju pri stvaranju romana "Kockar", i koja mu je donijela obiteljski mir i sreću, postala majkom njegove djece, te ga odvikla od kockarske ovisnosti.

## [izmijeni] Razdoblje velikih ostvarenja

Godine 1864. Dostojevski objelodanjuje briljantne "Zapise iz podzemlja" - jedan od najintenzivnijih kratkih romana uopće, preteču ispovjednih narativnih djela Camusa, Krleže, Rilkea, Hamsuna i Sartrea. U njemu je autor primijenio niz postupaka u kojima je obnovio prozne tehnike i postavio obrazac svojih budućih velikih romana: ideološki obračun s utopijskim i općenito "humanističkim" liberalnim stereotipima, obilje esejističkih umetaka koji su esencijalno dramatizirani sokratovski dijalozi vođeni u atmosferi nabijenoj strastima i skandalima; novinarski stil kojemu je jedina svrha funkcionalnost u saopćavanju piščeve vizije, a ne estetski doživljaj kao takav; psihološku tipologiju koja obuhvaća, kao najčešće tipove likova, krotke i ponizne kršćane (Sonja Marmeladova, Aljoša Karamazov, knez Miškin), nihilističke cinike (Svidrigajlov, Nikolaj Stavrogin), radikalne intelektualce u borbi protiv svih općeprihvaćenih vrijednosti (Rodion Raskoljnikov, Ivan Karamazov, Ivan Kirilov), djecu iz "slučajnih obitelji" i ljude kojima je povrijeđeno dostojanstvo (junak romana "Mladić", "Zapisi iz podzemlja"). Dostojevski je razvio tehniku struje svijesti davno prije no što je postala popularna u anglo-američkom romanu 20. vijeka (primjer je dulja pripovijest "Krotka", kao i dijelovi velikih romana, npr "Zločin i kazna"), sažeo je radnju u svega nekoliko dana ("Idiot", "Zločin i kazna") ili sati, dajući vremenski presjek u svijesti pripovjedača ("Krotka"), te stvorio istinski "polifoni roman" (kako ga je nazvao istaknuti ruski književni i jezični teoretičar Mihail Bahtin) u kojemu mnogoglasje ideološke i vjerskofilozofske borbe koja razdire protagoniste nalazi izraza kako u interioriziranim svijestima, tako u dramski nabijenim dijalozima. Većina je romana Dostojevskoga smještena u tmurnu atmosferu velegradskoga "podzemlja", središtena oko uzbudljivih događaja baštinjenih iz trivijalnoga romana i crnih hronika (ubojstvo, oceubojstvo, zločin, krađa, skandali razne vrste) i vrti se oko za čovječanstvo "prokletih pitanja": naravi zla, ljudske patnje, smrtnosti i besmrtnosti, postojanja i nepostojanja Boga, slobode i odgovornosti, sudbine Rusije i Zapada. Kako su primijetili neki kritičari - Dostojevski je bitno spiritualni autor, te je njegova karakterizacija čovjeka kao "srca u kojem se bore Bog i Sotona, a zalog je ljudski život" vjerovatno i adekvatan opis njegova vlastita stvaralaštva. Iako se nerijetko ističe piščev uticaj na književnost psihoanalitičke inspiracije (što je ispravna tvrdnja), ne može se poreći da su glavna djela Dostojevskog utjelovljene metafizičke drame: tu je činjenicu sažeo francuski pisac Albares u tezi da je za Dostojevskog, u opreci prema golemoj većini ostalih romanopisaca, čovjek primarno ne biološko, socijalno, ekonomsko, psihološko – nego metafizičko biće.

U velike romane Dostojevskoga obično se broje sljedeća djela: "Zločin i kazna" (1866.), njegovo tehnički najsavršenije djelo, o ideološki motiviranom ubojstvu s glavnim likom Rodionom Raskoljnikovim, prototipom Nietzscheova nadčovjeka, slomljenim u nihilizmu i spašenom ljubavlju prostitutke-svetice Sonje Marmeladove; "Idiot" (1868.), u kojem je Dostojevski dao lik "fatalne žene" Nastasje Filipovne (oblikovan prema sjećanju na prvu suprugu), te kristoliki lik kneza Miškina, pokušaj portreta neuvjetovanoga dobra; "Bjesovi"/"Demoni"/»Zli dusi" (1872.), "najdostojevskijevski" roman o grupi nihilističkih revolucionara, djelo metafizičke aure u ruhu prvog modernog političkog romana; "Mladić"/»Žutokljunac» (1875.), rusku verziju njemačkoga odgojnoga romana, koji karakteristično vrije skandaloznim i nevezanim događajima i ne vodi, poput klasičnih "Bildungsromana» Goethea ili Kellera, ni u kakvu sređenu građansku egzistenciju, nego završava vrlogom kaosa kojim je i počeo; te posljednje, najopsežnije i najveće djelo, "Braća Karamazovi» (1881.), formalno o patricidu u obitelji s ocem (Fjodorom) i četvoro braće (Dimitrijem, Ivanom, Aljošom, Smerdjakovim), no romanom u kojem je pisac sumirao sve svoje opsesivne teme, i za koji se može reći da mu je glavni "junak» Zlo, oličeno u Satanu, no pobijeđeno porukom nade u uskrsnuće i vječni život.

## [izmijeni] Smrt i utjecaj

Dostojevski je umro 1881., iznenada, nakon krvarenja uzrokovanog epileptičnim napadom. Život mu u posljednjim godinama bijaše sređen, i može se reći da se oslobodio materijalne oskudice i nevolja koje su ga pratile veći dio života. Najveću predsmrtnu slavu je postigao znamenitim govorom na otkrivanju spomenika Puškinu, u kojem je veličao ruski nacionalni genij. Namjeravao je napisati ostatak "Braće Karamazova" (koji su zamišljeni kao dio trilogije ili čak tetralogije), no sudbina ga je omela u naumu. Priređen mu je veličanstveni pogreb u kojem je, po procjenama policije, sudjelovalo od 60.000 do 100.000 ljudi, studentske omladine, običnih građana i svih slojeva društva, a sam se sprovod pretvorio u demonstracije protiv carizma - unatoč piščevu dvosmislenom stavu prema cijelom pitanju, kao i poluslužbene "kanonizacije" Dostojevskoga od strane carističkoga režima. Sahranjen je, protiv svoje želje, kraj dvorskog pjesnika Žukovskog, a ne uz grob prijatelja Njekrasova, pjesnika "tuge i osvete".

Fjodor Dostojevski pripada najužem krugu svjetskih vrhunskih pisaca, poput Dantea, Shakespearea, Tolstoja, Cervantesa, Prousta i još nekolicine autora. Njegov je utjecaj na svjetsku književnost ogroman - od Leonida Leonova do Hermana Hessea, od Williama Faulknera do Franza Kafke, od Marcela Prousta do Gabriela Garcie Marqueza. Rijetko je koji moderni pisac izbjegao njegovoj sjeni, a puno mu duguju pokreti ekpresionizma i egzistencijalizma.

## [izmijeni] Bibliografija

### [izmijeni] Romani

- Bijedni ljudi (Бедные люди) (1846)
- Dvojnik (1846)
- Bijele noći (1848)
- Netočka Nezvanova (1849)
- Selo Stepaničkovo (1859)
- Poniženi i uvrijeđeni (Униженные и оскорбленные) (1861)
- Zapisi iz mrtvoga doma (1861)
- Zločin i kazna (Преступление и наказание) (1866)
- Kockar (Игрок) (1867)
- Idiot (Идиот) (1868)
- Bjesovi (prevođeno također kao Demoni ili Zli dusi) (Бесы) (1872)
- Mladić (ili Žutokljunac) (Подросток) (1875)
- Braća Karamazovi (Братья Карамазовы) (1880)

### [izmijeni] Novele

### [izmijeni] Zapisi

## [izmijeni] Vanjski linkovi

Bijedni ljudi (1846) cijeli roman na ruskom
Bijedni ljudi (1846) cijeli roman na engleskom (na Internet stranicama Projekta Gutenberg)

- Dostojevski:sabrana djela na ruskom i engleskom jeziku

Wikicitat na bosanskom jeziku ima članak pod nazivom:
Fjodor Dostojevski
Preuzeto sa: "http://bs.wikipedia.org../../../f/j/o/Fjodor_Dostojevski_df3b.html"

Kategorije: Muškarac | 1821 rođenja | 1881 smrti | Biografije | Članci bez internih linkova | Wikicitat | Ruski pisci

##### Views

- Članak
- Razgovor
- Trenutna verzija

##### Pretraga

##### Drugi jezici

- العربية
- Беларуская
- Български
- বাংলা
- Català
- Česky
- Dansk
- Deutsch
- Ελληνικά
- English
- Esperanto
- Español
- Eesti
- Euskara
- فارسی
- Suomi
- Français
- עברית
- Hrvatski
- Magyar
- Bahasa Indonesia
- Ido
- Íslenska
- Italiano
- 日本語
- ქართული
- 한국어
- Kurdî / كوردي
- Lietuvių
- Latviešu
- Македонски
- Nederlands
- Norsk (nynorsk)
- Norsk (bokmål)
- Polski
- Português
- Română
- Русский
- Sicilianu
- Srpskohrvatski / Српскохрватски
- Simple English
- Slovenčina
- Slovenščina
- Српски / Srpski
- Svenska
- ไทย
- Tagalog
- Türkçe
- Українська
- اردو
- Tiếng Việt
- Walon
- 中文