Історія Аргентини - Вікіпедія

# Історія Аргентини

### Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

| Цю статтю необхідно відформатувати, використовуючи мову розмітки Вікі. Ви можете допомогти проекту, зробивши це!

На початку XVI ст. територію сучасної Аргентини населяли різні етнічні групи: Tеhuelches (в сучасній Патагонії), Rehuelches, Рampas, Matacos (у районах Чако, Салта і Тукуман), Guaycures, Huerpes, Diaguitas, Mapuches (в Неукене, Ріо Негро, Чубуте, Ла Пампі і Буенос-Айресі), Guaranies (в Ентрі Ріос, Коррієнтес і Місіонес) і т.д.

Перші європейці прибули в Аргентину на початку XVI ст., американські аборигени вже зупинили просування інків на північ з території Перу через Болівію у напрямку аргентинської півночі.

У 1516 р. іспанець Хуан Соліс висадився на берегах Ріо де ла Плата, однак індіанці вчинили конквістадорам опір, і експедиція провалилася. Чотири роки опісля Магеллан піднявся по Ріо де ла Плата в пошуках судноплавного шляху, що з'єднує Атлантичний і Тихий океани. Впевнений у тому, що іншого шляху немає, Магеллан продовжував плавання у південному напрямку і провів зиму на берегах Патагонії. Тут відбулась друга зустріч з індіанцями Tеhuelches, яких Магеллан назвав патагонцями. Звідси і походить назва регіону, який знаходиться на крайньому півдні Аргентини. Пізніше Магеллан відкрив протоку, яка носить його імя і з'єднує Атлантичний океан з Тихим.

У 1527 р. Себастьян Кабото і його суперник Дієго Гарсія пройшли по річках Парані і Парагвай. Вони заснували невеличкий форт Санкті Спірітус на перетині річок Каранья і Коронда неподалік міста їх об'єднання з р. Парана. Але через два роки форт зруйнували індіанці, а Кабото і Гарсія повернулися в Іспанію.

Через вісім років, у 1535 р. Педро де Мендоса, перебуваючи в експедиції, яка мала велику кількість коней і провізії, заснував форт Санта Марія дель Буено Айре - столицю сучасної Аргентини. Тубільці перешкоджали діяльності Мендоси, тому він залишив форт і повернувся на батьківщину. Однак він організував відправку нечисленної експедиції під керівництвом Хуана де Айоласа уздовж р.Парана. Айолас передав керівництво експедицією Іралу, а сам відправився в Перу (вже завойовану Пісарро).

Відомо, що в 1537 р. Ірал і його люди заснували Асунсьон (столицю сучасного Парагваю), тубільці цієї території виявили меншу ворожість. Іспанці не робили наступних спроб організувати експедиції для колонізації території, яка нині є Аргентиною. Тільки в 1573 р. з Асунсьона у південному напрямку було направлено групу, яка укріпилася в районі, відомому нам як сучасне місто Санта Фе. Через сім років, 11 червня 1580 р. Хуан де Гарай відновив Санта Марія дель Буено Айре. Однак нова колонія почала діяти лише за його наступника Ернандо Аріаса Сааведри (1592-1614).

Ряд експедицій, організованих в Аргентину з територій Перу і Чилі, були успішними. Перша експедиція відбулася в 1543 р. У другій половині XVI ст. в результаті експедицій, які пройшли шляхом інків, були створені найстаріші міста Аргентини на схід від Анд: Santiago del Estero, Tucuman, Cordoba, Salta, La Rioja, Jujuy, а також San Juan, Mendoza, San Luis.

У 1776 було утворене Віце-королівство Ріо де ла Плата, до складу якого увійшли Парагвай, Аргентина, Уругвай і частина Болівії зі столицею в м. Буенос-Айрес. У 1805 і 1806 роках військові частини Великої Британії були розгромлені під час спроб завоювати Буенос-Айрес. Велика буржуазія очолила революційний рух у 1810 р., після перемоги якого були утворені об'єднані провінції Ріо де ла Плата. 25 травня 1810 р. муніципальна рада оголосила про розпуск Віце-Королівства і запровадження правління короля Фернандо VII Наполеона.

У березні 1816 р. в Тукумані зібралися представники кількох провінцій. 9 липня були проголошені незалежність від Іспанії і утворення Об'єднаних Провінцій Південної Америки (пізніше Об'єднаних Провінцій Ріо де ла Плата). Хоча на чолі нової держави став Верховний правитель, Конгрес не зміг дійти згоди щодо форми державної влади. Багато делегатів, зокрема від міста і провінції Буенос-Айрес, були прихильниками конституційної монархії. Пізніше вони, коли змінили позицію на користь централізованої республіканської системи, зіткнулися з опозицією в особі делегатів від інших провінцій, які виступали за федеральну систему державного устрою. Дискусія між двома фракціями призвела до громадянської війни 1819 р.

Генерал Хосе де Сан-Мартін очолив армію, яка здобула перемогу над іспанцями. Сан-Мартін зробив значний вклад у справу боротьби за незалежність Аргентини, Чилі і Перу.

Мир був відновлений у 1820 р. Проте основне питання, а саме: створення стабільної форми правління, було невирішеним. Протягом наступного десятиріччя Об'єднані провінції переживали стан анархії, якому сприяла війна з Бразилією 1825-27 рр. Бразилія зазнала поразки у конфлікті, що виник з причини територіальних претензій до Уругваю. Але Уругвай перетворився на самостійну державу.

Політичній плутанині було покладено край у 1829 р. після виборів на посаду губернатора Об'єднаних Провінцій Хуана Мануеля де Росас. Прибічник федералізму, Росас значно зміцнив відносини дружби між провінціями, завдяки чому отримав широку підтримку. Його вплив поширився на об'єднані провінції, які були перетворені в Аргентинську Конфедерацію. Під час правління Росаса опір опозиції було придушено, а групи опозиціонерів пішли в підпілля.

У 1883 р. Велика Британія окупувала Мальвінські острови.

Диктаторський режим Росаса скинула у 1852 р. група під керівництвом генерала Хусто Уркіса, який раніше був губернатором Ентре Ріос. Це вдалося зробити завдяки допомозі з Уругваю і Бразилії. У 1853 р. було ухвалено Конституцію Аргентини, а Уркіс став першим президентом Аргентинської Республіки. Провінція Буенос Айрес не приєдналася до Конституції і в 1854 р. проголосила незалежність. Взаємна ворожнеча двох держав призвела до війни 1859 р. Аргентинська Республіка швидко здобула перемогу, і в жовтні 1859 р. провінція Буенос Айрес приєдналася до Конституції. Проте вона стала центром нового заколоту, спрямованого проти федерального уряду, що спалахнув у 1861 р. Під командуванням генерала Бартоломе Мітра бунтівники завдали поразки національній армії у вересні цього ж року. 5 листопада президент республіки оголосив про свою відставку. У травні наступного року Мітра був обраний Конгресом на посаду президента, а Буенос-Айрес став столицею Аргентини. У результаті цих подій провінція Бунос-Айрес, найбагатша і найвпливовіша в Союзі, домоглася контролю над іншою територією країни.

Безпорядки в Уругваї призвели до інтервенції Парагваю на територію Аргентини в 1865 р. Так розпочалася кривава війна троїстого союзу, яка закінчилася перемогою для Аргентини, Бразилії та Уругваю у 1870 р.

Наступне десятиріччя ознаменувалося завоюванням Лас Пампасів, відомої нині як провінція Ріо Негро, під час якого було усунуто загрозу з боку тубільців. Ця так звана Війна Пустелі (1879-1880) під керівництвом генерала Хуліо Долі відкрила шлях до значних територій, сприятливих для розвитку землеробства і тваринництва. У 1880 р. Долі, противник піднесення Буенос-Айреса, був обраний на посаду президента. У наступні роки Буенос-Айрес був відділений від провінції і затверджений як столиця Аргентини і федеральний округ.

Внаслідок тривалого прикордонного конфлікту з Чилі у 1881 р. було підписано договір, відповідно до якого Аргентина отримала контроль над частиною території о. Вогняна Земля.

У 1895 р. інший прикордонний конфлікт, тепер вже з Бразилією, був переданий на розгляд Сполученим Штатам. Аргентина отримала 65.000 кв. км нової території. У 1899 р. Аргентина була втягнута в серйозне протистояння з Чилі, що розгорілося з приводу патагонського кордону. Суперечку було вирішено в 1902 р. за посередництва Великої Британії, і завершилася вона встановленням діючих і нині кордонів між Аргентиною і Чилі.

Протягом 50-ти років після 1880 р. Аргентина домоглася значних економічних і соціальних успіхів. У перше десятиріччя ХХ ст. вона стала однією з провідних держав Південної Америки.

Популярність Аргентини зросла після прибуття в країну мільйонів європейців. Соціальна обстановка в Аргентині залишалася стабільною аж до 1930 р., коли відбувся військовий переворот. Ще один військовий переворот 1943 р. привів до влади Хуана Домінго Перона. Перон сприяв поширенню і зростанню впливу виробничих союзів, уряд Перона підвищив зарплату трудящим. У 1946 р. Перона було обрано президентом Аргентини. Перон і його дружина Ева (Евіта), яка керувала реалізацією соціальних програм, користувалися великою популярністю серед народних мас. Однак у зв'язку з погіршенням економічного становища країни режим Перона ставав все більше автократичним. Спроби Перона секуляризувати державу призвели до конфлікту з Католицькою церквою. Режим Перона був скинутий у 1955 р.

У результаті зміни ряду військових урядів Перон у 1973 р. повернувся до влади, але в 1974 р. помер, залишивши свою другу дружину Ізабель, яка не мала політичного досвіду. У період її правління революціонери марксистського спрямування Монтонерос розгорнули терористичну діяльність, яка була виправданням військового перевороту, що стався у 1976 р. Тоді армія розв'язала "брудну війну" проти всіх, кого військові вважали "підривними елементами": тисячі аргентинців були вбиті і оголошені такими, які пропали без вісті. У 1981 р. замість генерала Відели, який усунув від влади Ізабель Перон, посаду президента обійняв генерал Роберто Віола. Менше ніж через рік Віолу змінив генерал Леопольдо Гальтієрі.

У 1982 р. з метою подолання економічної кризи Гальтієрі віддав наказ аргентинській армії висадитися на Мальвінських островах, територія яких з 1833 р. була окупована Великою Британією. Уряд військових здивувало, що Сполучене королівство направило в Південну Атлантику свої війська і через три місяці аргентинська армія була розгромлена, а острови повернулися Великій Британії. Гальтієрі пішов у відставку, і в 1983 р. в результаті демократичних виборів до влади прийшов Рауль Альфонсін, кандидат від Радикального цивільного союзу. У період знаходження при владі Альфонсіна економіка Аргентини пережила гостру кризу з найвищим рівнем інфляції. У травні 1989 р. лідером країни, який прийшов до влади демократичним шляхом, став син сирійських іммігрантів Карлос Саул Менем, керівник хустіціалістської (пероністської) партії. До цього Менем протягом 6 років був главою виконавчої влади.

Перші 18 місяців перебування Менема при владі виявилися дуже тяжкими. З 1991 р. за активної участі міністра економіки Домінго Кавалло здійснювалися програми лібералізації економіки і розвитку вільної торгівлі. Як президент Менем домігся докорінних змін в аргентинській економіці, а також встановлення політичної стабільності. У 1995 р. Менема переобрано президентом Аргентини. Вибори 1995 р. стали третіми рахунком демократичними виборами в історії країни. Пероністська партія, очолювана Менемом, також здобула перемогу на виборах у конгрес і більшість у Палаті депутатів. Незважаючи на певні економічні труднощі, Аргентина залишила позаду похмурі роки воєнної диктатури, а народ Аргентини живе в умовах розвинутих демократичних свобод.

Отримано від "http://uk.wikipedia.org../../../%D1%96/%D1%81/%D1%82/%D0%86%D1%81%D1%82%D0%BE%D1%80%D1%96%D1%8F_%D0%90%D1%80%D0%B3%D0%B5%D0%BD%D1%82%D0%B8%D0%BD%D0%B8_d1b5.html"

Категорії: Статті до вікіфікації | Історія Аргентини

##### Views

- Стаття
- Обговорення
- Поточна версія

##### Пошук

##### Іншими мовами

- বাংলা
- Català
- Deutsch
- English
- Español
- Français
- Italiano
- 日本語
- Lietuvių
- Norsk (bokmål)
- Português
- Русский
- 中文