# Arikarat

### Wikipedia

Arikarat olivat eräs Pohjois-Amerikan tasankojen monista intiaanikansoista. He kuuluivat caddoan kielikuntaan ja asustivat Pohjois-Dakotan eteläisillä alueilla joutuessaan ensimmäisiä kertoja tekemisiin valkoisten kanssa 1700- luvulla. Arikarat olivat maanviljelijöitä. He itse kutsuivat itseään Sahnisheiksi. Ranskalaiset kutsuivat heitä ricaree-intiaaneiksi ja Britit pudottivat pois alkuosan puhuen heistä ree-nimellä. Kyseessä oli kuitenkin yksi ja sama kansa,joka tässä artikkelissä esiintyy arikaroina. Enimmillään heidän lukumääränsä on arveltu olleen noin 3000 henkeä. Arikarat olivat kieliryhmänsä pohjoisimmalle levinnyt haara. He olivat joskus olleet osa pawnee-kansakunnasta,joka oli vaeltanut itä- teksasista ja Oklahomasta asti kohti hedelmällisempiä metsästys- ja viljelys- maita. Nebraskassa arikarat olivat eronneet pawneista ja suunnanneet kulkunsa ylös pohjoista kohti päätyen Missouri-joen varsille,aluksi etelä-Dakotaan. Samoille alueille oli ajautunut kuitenkin idästä pois ajettuja sioux-kansan heimoja. Siouxit tekivät saman nyt arikaroille työntäen nämä tieltään Missouri-joen vartta pitkin ylöspäin. Pohjois-Dakotassa nykyisen Bismarckin kaupungin lähettyvillä arikarat asettuivat asumaan liki hidatsojen ja mandanien asuma-alueita. Aluksi arikarat sotivat molempien uusien naapureidensa kanssa,eivätkä olleet kovin hyvissä väleissä Euro-amerikkalaisiinkaan.

Vuonna 1837 puhjennut isorokko-epidemia tuhosi Missourin rantamilla lähes kaikki arikara-, hidatsa- ja mandankylät. Ennennäkemättömän voimakkaana riehunut tauti surmasi intiaanikansoja myös muualla, mutta nämä kolme kokivat sen ehkä kaikkein tuhoisimpana. Hidatsat ja mandanit yhdistyivät tapauksen jälkeen ja joitakin vuosia myöhemmin myös arikarat solmivat liiton heidän kanssaan.

## [muokkaa] Kulttuuri

Vaikka arikarat olivat säilyttäneet maamajansa ja maanviljelynsä itä-Teksasin ajoista asti,niin he harrastivat myös metsästystä. Syksyllä,kun elonkorjuu oli tehty,suuntasi joukko ratsumiehiä kulkunsa tasangoille,jossa he elivät yli talven vaeltavina biisonien metsästäjinä. Joskus biisoneita metsästettiin vedessä. Arikarat olivat taitavia uimareita ja pystyivät vangitsemaan biisoneita vedessä,kun nämä puolustuskyvyttöminä ylittivät jokia suurina laumoina. Keväällä metsästäjät palasivat kyliinsä odottamaan ukkosen ensimmäistä jyrähdystä. Se oli merkki ,joka käynnisti jokakeväisen "Äiti Maissin" rituaalin. Kyseessä oli monimuotoinen ja tarkoin suunniteltu seremonia,joka alkoi pyhän kirstun avaamisella. Kirstussa säilytettiin voiman symbooleita: kaikkeen elolliseen ja hedelmällisyyteen liittyviä taika-esineitä. Joka kylällä oli oma kirstunsa. Vaikka menot liittyivätkin lähinnä maissin istutukseen,oli kyseessä kuitenkin myös uuden elämän luomistyö. Juhla oli arikaroille tärkeä. Myöhemmin he omaksuivat mandaneilta aurinkotanssin ja imivät kulttuuriinsa muitakin uusia tapoja,mutta Äiti Maissin rituaali oli heille pyhin asia.

Pohjois-Dakotaan siirryttyään arikarat harrastivat hyvinkin aktiivista kaupankäyntiä monilla maataloustuotteillaan. Heidän viljelemänsä pienitähkäinen maissilajike oli hyvin kysyttyä ruokatavaraa. Cheyennet olivat vakioasiakkaita, mutta paljon pistäytyi ostoksilla myös muita maanviljelyksestä luopuneita heimoja. Lähettyvillä olivat hidatsojen ja mandanien kylät, joista varsinkin ensin mainitut harrastivat kauppaa lähes kaikella mitä preerioille oli kulkeutunut. Missourin rantamilla kävi melkoinen kuhina, kun eri heimojen monilukuiset joukot tulivat tutustumaan myyntituotteisiin ja tekemään kauppoja.

Arikarat (sarvipäät) olivat saaneet nimensä otsapuolelle jätetyistä tupsuista,jotka oli lävistetty pienillä luunpalasilla ja muotoiltu näillä pystyasentoon kahden puolen päätä. Ne toivat mieleen biisonin sarvet. Muu osa päästä saatettiin ajaa kaljuksi. Sukulaisuus arikaroilla laskettiin äidin puolelta. Tämän vuoksi naisilla oli joskus paljon valtaa je he pystyivät osallistumaan tärkeisiin päätöksiin heimon asioissa. Miesten soturiseurat muodostuivat eri ikäryhmistä. Tapa oli sellaisenaan otettu mandaneilta,jotka olivat muokanneet monen heimon kulttuurit uusiksi tasankojen alueilla.

## [muokkaa] Historia

Laajamittainen kuivuus ja sen aiheuttama nälänhätä 1200-luvun lopun itäisessä-Teksasissa oli se syy,mikä sai paikalliset caddoan-kieliryhmän heimot liikkeelle. Pawneet,jotka olivat levinneet myös osaan Oklahomaa ja jopa Lousianaa,läksivät ensimmäisinä liikekannalle. Murheellisin mielin pawnee-liittokunnan heimot luopuivat kylistään ja aloittivat kahtena suurena erillisenä joukkona vaelluksensa kohti pohjoista. Matka oli rasittava,kun nälkä ja sääolosuhteet koettelivat loputonta taivallustaan tekevää kansaa. Arikarat olivat mukana matkalla luottaen parempaan huomispäivään. Vaelluksellaan pawneet kohtasivat Kanadasta asti lähteneitä kansoja,joiden matka vei eri suuntaan. Ensin tulivat apassit ja vähää myöhemmin navajot. Molemmat kuuluivat Athabaskien kieliryhmään ja puhuivat siksi käsittämätöntä kieltä. Apasseja oli paljon ja he miehittivät hetkeksi aikaa muutamia pawnee-kyliä Platte-joella.

Arikarat erosivat pawneiden pääjoukoista 1600-1700 lukujen taitteessa,jatkaen kulkuaan aluksi skidien kanssa,jotka olivat eräs pawneeliiton heimoista. Nebraskassa loup-joen seuduilla ryhmät erkanivat omiksi heimoikseen arikarojen jatkaessa matkaansa Missouri-joelle,jonka varsille he pystyttivät 12 kylää. Heidän asutuksensa ylettyi nykyisen Omahan kaupungin liepeille asti. Samoihin aikoihin oli idästä ja koillisesta työntynyt samoille alueille suuren sioux-kansakunnan useita heimoja. Heidät oli pakotettu jättämään kotimaansa Minnesotassa. Pakkomuuton takaa löytyivät ojibwayt,jotka olivat hallinneet suurten järvien alueita Missourin itäpuolella. Heitä oli paljon ja ranskalaisten myymien tuliaseiden avulla heidän onnistui ajaa siouxit pois mailtaan. Uusia alueitaan siouxit eivät halunneet menettää ja arikarat joutuivat kokemaan heidän vihansa,joka puhkesi sodaksi. Hetken sodittuaan arikarat solmivat rauhan vihollistensa kanssa,ollen hetken jopa heidän liitossaan. Kun valkoiset ilmestyivät Missourin rannoille 1700-luvulla ja kävivät vierailuilla joissakin siouxien kylissä,he saivat kuulla,että samat kylät olivat aiemmin kuuluneet arikaroille. Samalla vuosisadalla,vuonna 1770,solmivat arikarat ensimmäiset kauppasuhteensa ranskalaisiin.

## [muokkaa] 1800-luku

Vuonna 1804 lokakuussa amerikkalaiset tutkimusmatkailijat Meriwether Lewis ja William Clark olivat tulleet jokilaivalla Sant Louisista Missouria pitkin ja ankkuroineet aluksensa lähelle arikarojen kyliä. Ensimmäinen kylä löytyi saaresta keskellä Grand riveriä. Suurin osa saaresta oli täynnä maissi-,tupakka- ja papuviljelmiä. Niiden laidasta löytyi 60 maamajaa. Lähettyvilltä muutaman mailin päästä löytyi kaksi muuta arikarakylää molemmin puolin Oak Creekiä. Clarkin ja Lewisin mukana seurasi kaksi tulkkia,sekä musta mies nimeltään York,joka oli Clarkin palvelija. Intiaanit eivät olleet aiemmin nähneet mustaa miestä ja olivat ällistyneitä. York esitteli auliisti suuria voimiaan ja sai arikarat tuntemaan kunnioitettavaa pelkoa. Osa pelosta kohdistui myös retkikunnan tuliaseisiin, sillä osa arikaroista ei ollut vielä sellaisia nähnyt. Laivan miehistö pysytteli sivummalla, mutta he olivat kaikki aseistettuja. Lewis ja Clark suorittivat kolmessa kylässä tarkan väestönlaskennan saaden kokonaisluvuksi 2600 intiaania,joista sotureita oli neljännesosa. Tutkimusretkikunta yritti taivuttaa arikaroja myötömieliseksi amerikkalaisia kohtaan antaen samalla ymmärtää miten voimakas kansa Yhdysvallat oli. Presidentti Thomas Jefferson oli itse tutkimusmatkan eräs tärkeä taustatekijä ja jotkut arikaroista halusivatkin tavata "suuren valkoisen isän". Tapaamiseen ei kuitenkaan suostuttu.

Jokin Lewisin ja Clarkin visiitissä ilmeisesti meni vikaan,sillä herkkävainuiset arikarat vaistosivat valkoisen miehen puheissa jotain,minkä he tulkitsivat juonitteluksi. Kaikista muukalaisista tästä eteenpäin tuli vihollisia ja arikarain viha kohdistui valkoisten lisäksi myös joihinkin lähistön heimoihin. Tilanne ajautui siihen,että arikarat kävivät sotaa lähes kaikkia vastaan. He olivat saaneet pawneekansan sotaisat geenit,jotka pääsivät irralleen. Vuonna 1823 arikarat surmasivat Missourin varrella amerikkalaisen kauppamatkueen,joka liikkui veneillä. Tapettuja oli 13 henkeä,loput haavoittuivat. Tämä johti peruuttamattomasti sotaan Yhdysvaltoja vastaan. Amerikkalaiset kokosivat vahvan sotilasosaston vahvistaen sitä vielä sadoilla siouxeilla. Arikarain kylät tuhottiin. He itse hakivat turvaa pawneilta,joiden kylät sijaitsivat Nebraskassa. Kauan ei sotatila kestänyt,sillä rauha solmittiin amerikkalaisten kanssa vuonna 1825. Arikarat palasivat takaisin rakentaen pari kylää Heart-joelle. Tämä alue sijaitsi hieman pohjoisempana heidän entisiä maitaan. Siouxien kanssa he olivat sodassa jatkuvasti ja tulevat liittolaiset mandanit ja hidatsat lukeutuivat hekin vihollisiin. 1830- luvulla arikarat viettivät kolme talvea skidi-pawneiden luona ilmeisestikin siouxeja paossa. Kun he sitten vuonna 1836 taas palailivat omiin kyliinsä,odotti heitä ikävä yllätys:isorokko. Se aloitti saman vuoden kesäkuussa ja tuli vajaan vuoden sisällä kolme kertaa hävittäen arikarain kylät suurimmaksi osaksi. Tämän jäljiltä eloonjääneet olivat siksi heikkoja,ettei heillä yksin ollut enää pieninpiäkään mahdollisuuksia selvitä hengissä ilman apua. He etsivät turvaa Yhdysvalloilta,jotka tarjosivatkin auttavan kätensä reservaation muodossa. Tämän jälkeen arikarat solmivat pysyvän liiton hidatsojen ja mandanien kanssa unohtaen vanhat viholllisuudet. Kolme isorokon lyömää kansakuntaa pystyi yhdessä raivaamaan tiensä sisulla ja toisiaan auttamalla tästä eteenpäin ja he selvisivät hengissä perivihollistensa siouxien hyökkäyksistä huolimatta.

## [muokkaa] Nykyaika

Kaikki kolme kansakuntaa, arikarat, hidatsat ja mandanit elävät edelleen yhdessä tanäkin päivänä. Pohjois-Dakotassa heillä on Fort Bertholdin reservaatio, jossa puhutaan heidän alkuperäisiä murteitaan ja elvytetään kulttuuria. Reservaation alkujuuret ovat niinkin kaukaa kuin vuodelta 1862. Varsinaisesti se luotiin vuonna 1880 ja virallisesti heistä tuli sen asukkaita vuonna 1900. Osa maista on hyvinkin viljelykelpoista. Kaiken kaikkiaan heidän omistuksessaan on 457 000 eekkeriä.

Haettu osoitteesta http://fi.wikipedia.org../../../a/r/i/Arikarat.html

Luokka: Intiaanikansat

##### Views

- Artikkeli
- Keskustelu
- Nykyinen versio

##### Etsi

##### Muilla kielillä

- Brezhoneg
- Català
- Deutsch
- English
- Français
- Hrvatski