# איסור הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת

### מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית

יש לך הודעות חדשות (השווה לגרסה הקודמת).
נערה עיראקית הלובשת כיסוי ראש מן הסוג שעורר את הסערה בצרפת. המדובר בסוג של "חימאר" כיסוי המכסה את השיער, האוזניים והלחיים, אך אינו מסתיר את הפנים

האיסור על הצגת סמלים דתיים בבתי הספר בצרפת עוגן בחוק מס' 2004-228 של הרפובליקה הצרפתית, ונודע בשיח הציבורי בשם הלא מדויק חוק הרעלה. על החוק חתם הנשיא ז'אק שיראק ב-15 במרץ 2004.

שמו המלא של החוק (בצרפתית) הוא -

| Loi N° 2004-228 du 15 mars 2004 encadrant, en application du principe de laïcité, le port de signes ou de tenues manifestant une appartenance religieuse dans les écoles, collèges et lycées publics |

ובתרגום לעברית -

| "חוק מס' 2004-228 מן ה-15 במרץ 2004, המסדיר, תוך יישום עקרון החילוניות, לבישת סמלים או בגדים המצהירים על השתייכות דתית בבתי הספר, קולז'ים [1] ובתי-ספר תיכוניים". |

החוק אינו מזכיר במפורש סמל דתי מסוים שהצגתו בבתי הספר תיאסר, אך חקיקתו באה בעקבות משבר מתמשך, שפרץ בשנת 1989, כאשר נערות מוסלמיות התעקשו על לבישת כיסוי הראש המסורתי, צעיף בשם חימאר, בבתי הספר שבהם הן למדו בצרפת, כחלק מן החיג'אב, קוד הלבוש הצנוע המחייב את המוסלמי המאמין.

"משבר הרעלה" כפי שנודע ברבים (בצרפתית - l'affaire du foulard) מעמת ערכים מתנגשים בסיסיים בתרבות הצרפתית. רפובליקניזם מול דמוקרטיה, הלאומיות הצרפתית מול חופש הביטוי, הפרדת הדת מהמדינה, מול חופש הדת, הזהות הלאומית הגאלית המטופחת בצרפת לכדי ערך יסוד, אל מול זכותו של מיעוט אתני לשמור על זהותו הלאומית והדתית. ערכים שהגיעו לביטויים הקיצוני בצרפת, אך במידה זו או אחרת יישומם מהווה קושי ברבות מן הדמוקרטיות הליברליות.

כיסוי הראש שבו מדובר אינו "רעלה" במובן זה שאינו מסתיר את הפנים, אלא נכרך על השיער, האוזניים, הלחיים, ונרכס מתחת לסנטר. הביטוי הצרפתי "foulard" פירושו "צעיף", ואף הוא אינו מתאר נכונה את ה"חימאר" שבו מדובר. בשיח הציבורי בעברית התקבל הביטוי "רעלה" ובו ייעשה שימוש בערך זה.

## [עריכה] רקע פוליטי והיסטורי

### [עריכה] הפרדת הדת והמדינה בצרפת

בשנת 1905 קיבלה צרפת את החוק הקובע את הפרדת הדת מהמדינה, ואוסר על המדינה להכיר או לממן כל דת. מדיניותה הרשמית של צרפת היא החילוניות - "laïcité".

באופן היסטורי, ההבדלים בין הדתות בצרפת הביאו לפיצול עמוק בחברה, החל ממלחמות הדת בצרפת של המאה ה-16, עד לפרשת דרייפוס במאה ה-19, וכלה בעימותים עם האסלאם בימינו אנו. הכנסייה הקתולית הייתה הדת השלטת עד למהפכה הצרפתית ב-1789, שבה ניער העם מעליו לא רק את המעמד השליט של האריסטוקרטיה התורשתית, אלא גם את כל המבנה הפוליטי והחברתי, לרבות תפקידה הבסיסי של הכנסייה, עמוד תווך בשימור המונרכיה האבסולוטית של בית בורבון. האידיאולוגיה הרפובליקנית החדשה הדיחה את הכנסייה ממעמדה המועדף, מעמד של ממלכה נפרדת ולה רכוש משלה וכוח רב. נכסי הכנסייה הופקעו לטובת המדינה, ואנשי הכמורה חויבו להישבע אמונים לממשלת צרפת. הייתה זו התחלת התפתחות האידיאולוגיה החילונית הרפובליקנית בצרפת.

הקתוליות הוכרה כאמונתם של רוב אזרחי צרפת הרפובליקנית, אך נפוליון הכיר גם ביהדות ובכנסיות פרוטסטנטיות כדתות המוכרות באופן רשמי על ידי המדינה. ארבע הדתות הרשמיות (קתולים, יהודים, לותרנים וכנסיות הרפורמה) קיבלו מן המדינה מימון והגנה, עד לשנת 1905, אך אף אחת מהן לא הוכרה כ"דת המדינה". צרפת החלה לראות באמונה הדתית את עניינו האישי של האדם, ולא נושא שלמדינה יש בו עניין כלשהו.

הזהות שטופחה לאחר המהפכה היא זהות לאומית צרפתית, הרואה בהפגנת שייכות דתית עניין שאינו רצוי. עובדי המדינה בצרפת אמורים להיות נייטרלים בשאלות של דת ופוליטיקה בעת שהם מבצעים את עבודתם. הם אמורים לשמור מרחק ולא להשמיע הצהרות העשויות להתפרש כפוליטיות או דתיות.

הגישה הצרפתית אינה נוגעת רק להפרדת הדת מהמדינה ככזו, אלא לשייכות הלאומית הצרפתית. צרפת היא מדינת הגירה, ובשנת 1988 גילה הסוציולוג הצרפתי ז'ראר נוארייל (Gerard Noiriel) כי לפחות אחד מהורי הוריו של כל צרפתי רביעי נולד מחוץ לצרפת. אך המדיניות כלפי גלי ההגירה היא מדיניות של הטמעה בזהות הצרפתית, השוללת כל גילוי של זהות שאינו תואם את הלאומיות הגאלית המועלית על נס כדרך החיים הצרפתית. בסיסה של החברה הצרפתית לפי תפיסה רפובליקנית קיצונית זו, הוא הזהות הצרפתית הרפובליקנית המשותפת, ועל זהות זו יש להגן מפני כל איום, פנימי או חיצוני. צרפת הפכה לארץ הגירה, אך אינה רואה את עצמה ככזו. גישה זו עזרה להטמעת גלי הגירה מאיטליה, מפולין, וממזרח אירופה, מסוף המאה ה-19 ובין מלחמות העולם, אך היא נתקלת בקשיים כאשר מנסים ליישמה כלפי מיליוני המהגרים מצפון אפריקה, שהגיעו לצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה. [2]

### [עריכה] מערכת החינוך הצרפתית

החוק הצרפתי קובע כי בתי ספר המופעלים על ידי הממשל הלאומי או האזורי אינם יכולים לאמץ או לקדם כל דוגמה דתית, בין אם המדובר בדת ממסדית קיימת, או אף היעדרה של כל דת, וכל פילוסופיה אחרת. בתי ספר הממומנים או מופעלים בידי הממשל הלאומי והאזורי אינם יכולים לכפות חינוך דתי על תלמידיהם. הם צריכים להיות פתוחים כלפי ילדים מכל דת שהיא.

בית הספר הצרפתי מצפה מן התלמידים כי ישאירו את אמונותיהם הדתיות והאחרות, כמו גם את זהותם האתנית הנפרדת, מחוץ לבית הספר. לא מתאפשר להם להיעדר מבית הספר בשל חגים דתיים. החינוך הצרפתי הוא אחיד, ואין בו כל מקום לווריאציות דתיות או אזוריות, הנובעות מדת, תרבות או מוצא אתני (על אף שכל בתי הספר ה"ציבוריים" בצרפת הם חילוניים, המדינה מממנת רשת של בתי ספר קתולים פרטיים. כן קיימת מערכת פרטית של בתי ספר יהודים, מוסלמים, ואף לותרנים ומתודיסטים, שאינה ממומנת על ידי המדינה). בתי הספר מלמדים לפי תכנית לימודים אחידה, שאינה כוללת התייחסות לדת, ומלמדת גירסה אחידה של ההיסטוריה הצרפתית, שמטרתה ללמד את התלמידים להיות "צרפתים", ולפתח זהות אזרחית צרפתית, המעצבת במודע ערכים "רפובליקנים", "דמוקרטים" ו"אזרחיים".

החוקרת מאירה לווינסון מאוניברסיטת אוקספורד הבחינה בין מספר מודלים להתייחסות מערכת החינוך להבדלים דתיים ואתניים. המודל הבריטי המאפשר חינוך נפרד ממומן על ידי המדינה לפי נטיית לבו של כל זרם דתי או אידיאולוגי (המזכיר במקצת את שיטת ה"זרמים" שהייתה מקובלת במדינת ישראל), המודל האמריקני, שבו כל ה"זרמים" חיים ביחד בכפיפה אחת בכיתה אחת, ותכנית הלימודים אמורה לשקף את כל הערכים של כל תלמידיה, ואל מולם המודל הצרפתי, המתעלם מקיומם של "זרמים" ומעצב מודל אחיד לתוצר הראוי של מערכת החינוך הצרפתית.[3]

### [עריכה] האיסלם בצרפת

קהילה מוסלמית משמעותית קיימת בצרפת מאז הקולוניזציה של אלג'יריה בשנות ה-30 של המאה ה-19. גלי הגירה בשנות ה-60 ושנות ה-70 הביאו לעלייתה של דת האיסלם למעמד הדת השנייה בגודלה בצרפת, לאחר הדת הקתולית. הערכות באשר למספר המוסלמים בצרפת נעות בין 4 מיליון ל-8 מיליון מוסלמים, מתוך אוכלוסייה כוללת של כשישים מליון נפש. נטייתם של המוסלמים להתרכז באזורי מגורים משלהם, ושיעור ילודה גבוה יחסית לילידי צרפת, הביאו ליצירת תת תרבות מוסלמית צעירה, דומיננטית ולעיתים מיליטנטית. באזורים מסוימים של צרפת האורבנית מהווים המוסלמים בין חצי לשליש מן התושבים בקבוצות הגיל הצעירות.[4]

במערכת החינוך הצרפתית מאות אלפי תלמידים בני הדת המוסלמית. המספר המדויק אינו ידוע, שכן מספרם הכולל של המוסלמים בצרפת שנוי במחלוקת. חלק מן ההורים המוסלמים מעדיפים לחנך את בניהם בבתי הספר הקתוליים הפרטיים, אך הדבר כרוך בתשלום. מספר בתי ספר מוסלמים נפתחו לאחרונה, אך רוב התלמידים המוסלמים לומדים במערכת בתי הספר הציבוריים הצרפתים.

## [עריכה] פרשת הרעלה

המחלוקת בדבר הלבוש הדתי שהובילה לחקיקת איסור הצגת הסמלים הדתיים החלה בפרבר של פריז בשם קריי (Creil) בחטיבת הביניים על שם גבריאל האווז בשנת 1989.

בספטמבר 1989 הופיעו שלוש נערות מוסלמיות ללימודיהן בחטיבת הביניים, בפרבר קריי בצפון פריז, כשהן עוטות את ה"חימאר" המסורתי, מעין צעיף (בצרפתית foulard) המכסה את הראש, את האוזניים והלחיים, אך אינו מסתיר את הפנים. השלוש, ביניהן האחיות פאטימה ולילה אשבון (Fatima and Leila Achaboun) נתבקשו על ידי מנהל בית הספר להסיר את הצעיף אך סירבו. לאחר שלושה חודשים הסכימו האחיות ללבוש את הצעיף בחצר בית הספר, אך לא בכיתה בשעת הלימודים. [5]

התקרית הפשוטה הביאה לתגובה חריפה ברחבי צרפת. בנובמבר 1989 הכריזה מועצת המדינה (Conseil d'État), גוף שלטוני צרפתי בכיר, כי הרעלה, בהיותה דרך ביטוי דתית, תואמת באופן עקרוני את עקרון ה"laïcité", החילוניות, בבתי הספר. [6]

על סמך הודעה זו הוציא ראש הממשלה ליונל ז'וספן הנחייה כי בעתיד יהיה הדבר נתון לשיקול דעתו של כל מנהל וכל רשות מקומית כאשר כל מקרה ייבחן לגופו.

בינואר 1990 הושעו שלוש נערות מחטיבת הביניים על שם לואי פסטר בנואיון, סמוך לפריז. הרטוריקה של הצדדים הלכה והחריפה במהלך השנים שלאחר מכן, כאשר מורי בית הספר בננטואה שבתו כנגד לבישת הרעלה בבית ספרם, ובשנת 1993 הורחקו ממנו ארבע תלמידות לובשות רעלה. הצהרות קיצוניות מצד אימאמים מקומיים, לוו בהצהרות קיצוניות לא פחות של אנשי חינוך חילונים.

בספטמבר 1994 הוציא שר החינוך הצרפתי, פרנסואה ביירו, מזכר שהופץ לכל בתי הספר. המזכר פורסם בעיתון "לה מונד" ב-21 בספטמבר 1994 הפך את החלטת מועצת המדינה, ואסר על לבישת הרעלה בכל בתי הספר הציבוריים בצרפת. המסמך סימן את חזית המאבק האידיאולוגי העתידית:

  "בצרפת הפרויקטים הלאומיים והרפובליקנים זוהו עם רעיון מסוים של האזרחות. הרעיון האזרחי של האומה והרפובליקה מכבד מטבעו את כל האמונות, במיוחד את האמונות הדתיות והפוליטיות ואת המסורות התרבותיות, אך הוא פוסל על הסף את שבירתה של האומה לקהילות נפרדות האדישות זו לזו, והמכבדות רק את חוקיהן הן, וחיות בדו קיום ותו לא. האומה אינה רק קבוצה של אזרחים בעלי זכויות אדם. זוהי קהילה בעלת ייעוד... אבקשכם לבקש מכל המורים ומכל הצוות החינוכי להסביר לתלמידים את המשמעות הכפולה של כבוד לאמונות הפרט, אך נחישות בהגנה על הפרויקט הרפובליקני בארץ זו" [7]

על פי המזכר היה על אנשי החינוך להבחין בין סמלים דתיים "מוצנעים", ובין סמלים דתיים "בולטים" (וביניהם הרעלה המוסלמית) אשר נאסרו על התלמידים בבתי הספר בצרפת.

האיסור הביא לגל של תגובות ותגובות שכנגד. על פי נתונים ירד מספר הילדות לובשות הרעלה במערכת החינוך הצרפתית מ-2,000 בספטמבר 1994 ל-600 בדצמבר באותה השנה, וזאת מכלל 12 מיליון התלמידים במערכת החינוך הצרפתית. [8]

בין 1994 ל-2003 הורחקו 100 תלמידות לובשות רעלה מחטיבות הביניים ובתי הספר התיכוניים בצרפת. בחלק מן המקרים עתרו התלמידות לבתי המשפט, ואלו לעיתים קיבלו את עתירתן בקביעה כי המדיניות הממשלתית בנושא אינה אחידה, ואל מול "מזכר ביירו" עומדת החלטת מועצת המדינה. החלטותיהם של בתי המשפט, אל מול הפסיקות המחייבות של "מועצת המדינה" יצרו מעין משפט של תקדים, המנוגד למחשבה המדינית והמשפטית הצרפתית, בו נותר מרווח פעולה רחב לכל בית ספר מקומי להחליט לפי טעמו בשאלה רגישה זו. נטען כי ישנו מקום ליצירת כלל בהיר ומחייב, שיביא להאחדה של הטיפול בעניין הלבוש הדתי בכל בתי הספר בצרפת.

## [עריכה] ועדת סטאזי

ביולי 2003 מינה נשיא צרפת ז'ק שיראק את מבקר המדינה הצרפתי, ברנאר סטאזי לעמוד בראש ועדת חקירה לבחינת יישום עקרון החילוניות בפועל. בוועדה כיהנו 20 נכבדים ומלומדים מתחומים שונים בציבוריות הצרפתית.

ב-11 בדצמבר 2003 פרסמה הוועדה את הדין וחשבון שעליו עמלה, ובו נקבע כי הצגתם המופגנת של סמלים דתיים פוגעת בכללים החילוניים של מערכת בתי הספר הצרפתים, וכי יש לחוקק חוק כנגד תלמידים הלובשים סמלים מופגנים, דהיינו סמלים בהם יכולים תלמידים אחרים להבחין בנקל. הסמלים יכללו את כיסוי הראש המוסלמי לנערות, את הכיפה לנערים יהודים, טורבן לתלמידים סיקים וצלבים גדולים. הוועדה המליצה לאפשר לבישת סמלים דתיים מוצנעים כצלבים קטנים או מגני דוד, או ידיה של הקדושה פאטימה.

על פי הוועדה תפקידה של מערכת החינוך הממלכתית בצרפת הוא להעביר ידע, להכין את התלמידים לחיים, להבטיח את האוטונומיה והפתיחות לשוני התרבותי, ואת ההתפתחות האישית. בית הספר מחנך את התלמידים לקריירה מקצועית, אך גם לערכים של אזרחות ברפובליקה הצרפתית. חינוך זה דורש כללים משותפים כשוויון בין המינים וכבוד לחילוניות.

ועדת סטאזי בחנה מכלול של בעיות הנוגעות ליחסי הדת והמדינה בצרפת, כגון הכחשת השואה ואנטישמיות מוסלמית, בדיקת מוסלמיות אדוקות בידי רופאים גברים ועוד. המלצותיה נגעו לטווח של עניינים, ובין היתר המליצה גם על ציון החגים היהודים והמוסלמים בבית הספר, אך המלצתה העיקרית הייתה איסור לבישת סממנים דתיים מופגנים בבתי הספר הממלכתיים בצרפת.[9]

## [עריכה] חקיקת החוק ופרשנותו

החוק

בדצמבר 2003 החליט הנשיא שיראק ליישם את מסקנות ועדת סטאזי שקראו לאיסור סמלים דתיים מופגנים בבתי הספר. שיראק יזם חקיקה בהליך מהיר לקראת יישומו של החוק כבר בשנת הלימודים המתחילה בספטמבר 2004.

ב-10 בפברואר 2004 הצביעה האסיפה הלאומית הצרפתית (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי) ברוב גדול של 494 תומכים, אל מול 36 מתנגדים ו-31 נמנעים, על קבלת החוק, אך קבעה כי לאחר שנה שבה יפעל החוק, תיערך בחינה מחדש.

על אף שברור כי המחוקקים שיוו אל מול עיניהם את הרעלה המוסלמית על כל צורותיה, אין החוק נוקט בלשון מפורשת, אלא מתייחס לפריטים "מופגנים", במונחים רחבים, המתירים כר נרחב לפרשנות.

## [עריכה] יישומו של החוק

ב-2 בספטמבר 2004 נכנס החוק לתוקף, עם תחילת שנת הלימודים. על אף המחלוקת שסבבה את קבלת החוק עברה הפעלתו באופן נטול אירועים יחסית.

על פי סטטיסטיקה רשמית של הממשלה הצרפתית, משנים עשר מליון התלמידים רק 240 בנות הגיעו לבית הספר כשהן עטויות בלבוש מסורתי איסלמי. 170 מתוכן הסכימו להסירו, וכנגד 70 נפתחו הליכים. בסוף הסמסטר הראשון של שנת הלימודים 48 תלמידות הושעו מן הלימודים על פי החוק החדש, לרבות שלושה תלמידים סיקים שניסו ללבוש טורבן בבתי ספר קתולים.

בתי משפט בצרפת ומועצת המדינה, שנדרשו ליישומם של החוק, ולתקפם של מזכרי שר החינוך המבוססים על החוק קבעו מספר פעמים כי החוק תקף, וכי הפעילות המתבצעת במסגרתו היא חוקית.

עם פתיחת שנת הלימודים 2005, דיווח העיתון "לה מונד" כי למערכת החינוך הצרפתית הגיעו רק 12 תלמידים כשהם לובשים סמלים דתיים מופגנים. על פי החוקרת חניפה שריפי מפקחת מטעם משרד החינוך בצרפת, רבות מן התלמידות וההורים ראו את החוק כ"משחרר". בעוד שלשון החוק קראה לבדיקה מחדש לאחר שנה, נכון לספטמבר 2005 עדיין לא נתבצעה בדיקה זו.

## [עריכה] התגובות לחוק

קבלת החוק גררה גל של הפגנות ברחבי העולם, בלונדון, בביירות, במצרים, בטורקיה, בכוויית, בירדן, בבחריין וברשות הפלסטינית.[10]

אלפי צועדים צעדו ברחובות פריז בינואר ובפברואר 2004, אך בקנה מידה צרפתי היו הפגנות אלו בלתי משמעותיות. על פי הסקרים שנערכו תמך רוב העם הצרפתי בחקיקה החדשה, סקר שנערך על ידי העיתון "לה פריזיאן" מצא כי 69% מן הציבור תומכים בחוק, לעומת 29% המתנגדים לו. בין המוסלמים בצרפת תמכו 42% בחוק, ואילו 53% התנגדו לו. בין הנשים המוסלמיות תמכו בחוק 49% בעוד ש-43% התנגדו לו. [11]

בעוד שכל המפלגות העיקריות בצרפת נותרו מפולגות ביחסן לחוק, הצביעו נציגיהן בעד קבלת החוק בפרלמנט, הן משורות האופוזיציה והן משורות הקואליציה. מפלגת החזית הלאומית הימנית-קיצונית של ז'אן מרי לה פן הייתה היחידה שהתנגדה לחוק.

ארגוני זכויות אדם ברחבי העולם הביעו התנגדות לחוק כמנוגד לחופש הפולחן, שכן עבור המוסלמים הלבוש הדתי אינו רק ביטוי דתי אלא גם מצווה דתית.

בארצות הברית קבעה הוועדה לבחינת חופש הדת הבינלאומי, שמונתה על ידי ממשלת ארצות הברית כי היא מביעה דאגה מן החוק החדש, וכי הוראות החוק יגבילו את מחויבותה הבינלאומית של ממשלת צרפת בנושא זכויות האדם, ולמרות שההגירה המוגברת לצרפת במהלך השנים האחרונות יצרה אתגרים בפני הממשלה הצרפתית, יש להתייחס ישירות לאתגרים אלו, ולא באמצעים המגבילים את הזכות לחשיבה, מצפון דת ואמונה. [12]

התגובה המוסלמית לחקיקה הייתה חמורה במיוחד. באוגוסט 2004 חטפו מוסלמים בעיראק שני בני ערובה צרפתים, העיתונאים כריסטיאן שנו וז'ורז' מלברונו, ואיימו להוציאם להורג אם לא יבוטל "חוק הרעלה". השניים קראו בקלטת שפרסמו החוטפים לעם הצרפתי להפגין כנגד חוק הרעלה. החטיפה באה על רקע מסובך, אשר פרט לחוק הרעלה כלל גם את התנגדותו של הנשיא שיראק למלחמתה של ארצות הברית בעיראק, ואת מדיניותה הכוללת של צרפת בנוגע למזרח התיכון. שר החוץ הצרפתי הודיע כי צרפת לא תבטל את החוק על אף האיום. [13] העיתונאים שוחררו בדצמבר 2004, מבלי שהחוק בוטל.

## [עריכה] לקריאה נוספת

- דן עמיר, בין העלה לרעלה - פרדוקס החופש בלבוש, אתר "חופש"
- מרטין סובייה, צרפת, המדינה המוסלמית הראשונה במערב אירופה?, באתר נתיב

## [עריכה] הערות שוליים וסימוכין

1. ^ בתי ספר לילדים בגילאים שבין 11 ל-15
2. ^ Charles Taylor, "The Dynamics of Democratic Exclusion" The Journal of Democracy. vol 9. No 4. (1998). pp. 143
3. ^ Meira Levinson. "Liberalism vs. Democracy? Schooling Private Citizens in the Public Square" British Journal of Political Science 27 )1997) pp 333.
4. ^ Christofer Caldwell, "Allah Mode" Weekly Standard. 15.7.2002
5. ^ "Muslim Pupils Will Take Off Scarves in Class" L. A. Times. 3/12/1989
6. ^ הטקסט בצרפתית של החלטת המועצה.
7. ^ תרגום לאנגלית של קטעים נרחבים מן המסמך מובא במאמרה של מאירה לווינזון האמור בהערה מס' 2, ופסקה זו מתורגמת משם
8. ^ החוקרת מאירה לווינזון מביאה נתונים אלו במאמרה הנ"ל ומייחסת אותם לעיתון Rocky Mountain News מיום 1.12.1994
9. ^ ועדה שמינה שיראק ממליצה לאסור כל סממן דתי במוסדות ציבור, הארץ, 12/12/2003
10. ^ הפגנות נגד "חוק הרעלה" באירופה ובצרפת, ואללה! חדשות 17 בינואר 2004
11. ^ תוצאות הסקר שפורסמו ב"אקונומיסט"
12. ^ 2004 report דו"ח הועדה של ממשלת ארצות הברית
13. ^ צרפת: לא נבטל איסור כיסוי הראש למרות האולטימטום, הארץ, 31.8.2004

ערך מומלץ |

מקור: http://he.wikipedia.org../../../%D7%90/%D7%99/%D7%A1/%D7%90%D7%99%D7%A1%D7%95%D7%A8_%D7%94%D7%A6%D7%92%D7%AA_%D7%A1%D7%9E%D7%9C%D7%99%D7%9D_%D7%93%D7%AA%D7%99%D7%99%D7%9D_%D7%91%D7%91%D7%AA%D7%99_%D7%94%D7%A1%D7%A4%D7%A8_%D7%91%D7%A6%D7%A8%D7%A4%D7%AA.html

קטגוריות: ערכים מומלצים | צרפת: חוק ומשפט | צרפת: תרבות | צרפת: פוליטיקה

##### Views

- ערך
- שיחה
- גרסה נוכחית

##### קהילה

- שער הקהילה
- עזרה
- דלפק ייעוץ
- מזנון
- יצירת קשר
- ספר אורחים

##### חיפוש

##### שפות אחרות

- English
- Deutsch
- Español
- Français
- Ido