Julija Timošenko - Wikipedija

# Julija Timošenko

### Izvor: Wikipedija

Slika:441px-Yuliya Tymoshenko Jan2005.jpg
Julija Timošenko

Julija Volodimirivna Timošenko (ukrajinski: Юлія Володимирівна Тимошенко) (27. studenog 1960.), ukrajinska političarka, ukrajinska premijerka od 24. siječnja do 8. rujna 2005. Stoji na čelu stranaka Sveukrajinskog saveza „Domovina” i Izborni blok Julije Timošenko. Prije toga bila je uspješna poslovna žena u plinskoj industriji ušavši u krug najbogatijih ljudi Ukrajine. Prije nego što je postala prva žena na mjestu premijera Ukrajine, bila je glavni saveznik tadašnjeg oporbenog vođe, današnjeg ukrajinskog predsjednika Viktora Juščenka (bila je njegova zamjenica kada je on bio premijer).

Također je jedna od ključnih vođa Narančaste revolucije nastale nakon predsjedničkih izbora 2004. koja je Juščenka i dovela na vlast. U tom su je razdoblju neki mediji nazivali „Ivanom Orleanskom Narančaste revolucije“. 28. srpnja 2005. časopis Forbes proglasio ju je trećom najmoćnijom ženom na svijetu, ispred nje našle su se jedino Condoleezza Rice i Wu Yi.

### [uredi] Porijeklo

Julija Timošenko je rođena u Dnjipropetrovsku. Njeno porijeklo je dosta upitno. Sama za sebe kaže da je napola Letonka s očeve strane i napola Ukrajinka po majci. Očevo prezime, Grigyan, može se također pogrešno tumačiti kao armenijsko. Kadšto se djevojačko prezime njene majke Telegina dovodi u vezu s ruskim korijenima. Udala se 1979. za Oleksandra Timošenka, sina sovjetskog komunističkog aparatčika nakon čega se počela uspinjati po položajima tadašnjeg sovjetskog sustava. Diplomirala je na dnjipropetrovskomu Ekonomskom fakultetu stekavši doktorsko zvanje. Otada je objavila oko 50 znanstvenih radova.

Tijekom 1989., osnovala je lanac videoteka koji je sasvim uspješno poslovao. Julija Timošenko se probijala kroz mnoge položaje u sovjetskom sustavu, ali se tek nakon sloma Sovjetskog Saveza domogla istaknute pozicije kada je upravljala s nekoliko energetskih kompanija. Tijekom privatizacije u Ukrajini koja se kao i u Rusiji odvijala u uvjetima korupcije i pogrešnog poslovanja, njen muž je postao jedan od najbogatijih ukrajinskih tajkuna, obogativši se izvozom metala. U razdoblju 1995. – 1997., Julija Timošenko je predsjedavala “Ujedinjenim energetskim sustavima Ukrajine”, privatnom tvrtkom koja je 1996. postala glavni uvoznik ruskog plina. U to vrijeme nazivali su je “plinskom princezom” pod optužbom da je u inozemstvo prodala enormne količine ukradenog ruskog plina.

### [uredi] Politička karijera

Slika:Julija - Elle.JPG
Timošenko na naslovnici ukrajinskog izdanja časopisa Elle

Timošenko je ušla u politiku 1996. kada je izabrana za zastupnicu Kirovogradske oblasti u Verhovnoj Radi osvojivši rekordnih 92.3% glasova u svojoj oblasti. Ponovno je izabrana 1998. i 2002. 1998. stala je na čelo Odbora za financije i državni proračun Verhovne Rade. U razdoblju 1999. - 2001., Timošenko je zamjenica ministra za gorivo u energetskom sektoru pri Vladi Viktora Juščenka.

Tadašnji predsjednik Leonid Kučma otpušta je u siječnju 2001. pod optužbom krivotvorenja carinskih dokumenata i krijumčarenja ruskog plina za vrijeme kada je predsjedavala Ujedinjenim energetskim sustavima Ukrajine 1995.- 1997. Uhićena je u veljači 2001., ali je nekoliko tjedana kasnije puštena i oslobođena svih optužbi. Kako navodi Julija Timošenko, optužbe su joj podmetnute od strane Kučmina režima i lobija industrije ugljena kojemu je Timošenko prijetila da će iskorijeniti korupciju i uvesti neke trgovinske reforme. Nakon što su protiv nje odbačene sve optužbe, započela je s kampanjom protiv tadašnjeg predsjednika Kučme i njegove navodne upletenosti u ubojstvo novinara Georgija Gongadzea. Naredne je godine sudjelovala u neobičnoj automobilskoj nesreći gdje je umalo poginula — slučaj za koji neki vjeruju da se radi o Vladinom pokušaju ubojstva, ne bi li se na taj način s političke scene uklonilo Timošenkovu.

Kritičari Juliji Timošenko najviše zamjeraju sumnjive putove kojima je stekla ogromno bogatstvo u kratkom vremenskom razdoblju. Neki drže da je ona najpogodnija osoba koja bi mogla, kada bi to zaista htjela, suzbiti korupciju u Ukrajini s obzirom da je dobro upoznata s ilegalnim vođenjem poslova koji nisu novost u toj zemlji.

Njen bivši poslovni suradnik i bivši ukrajinski premijer Pavlo Lazarenko, uvjetno je osuđen u Sjedinjenim Američkim Državama pod optužbom za pranje novca, korupciju i prijevaru, a njegovo izručenje zatražila je Ukrajina koja ga tereti za zloupotrebu položaja i nepravomoćno stjecanje bogatstva. Vjeruje se da je Lazarenko iz zemlje prebacio milijarde američkih dolara.

K tome, muž Timošenkove, Oleksandr, proveo je dvije godine skrivajući se i izbjegavajući zatvorsku kaznu koja se temelji, prema riječima bračnog para Timošenko, na neutemeljenima i političkim optužbama bivšeg predsjednika Kučme.

Odmah nakon Narančaste revolucije, 28. siječnja 2005., ukrajinsko tužiteljstvo je zatvorilo slučaj protiv tadašnje premijerke Julije Timošenko i njenih članova obitelji zbog nedostatka dokaza. Konkretno radilo se o optužbama protiv njenog muža Oleksandra i njegovog oca, Genadija Timošenka. Ubrzo nakon odbacivanja optužnica, Oleksandr Timošenko vratio se u Ukrajinu.

Unatoč sumnjivoj prošlosti, mnogi vjeruju da je njena promjena od tajkuna do reformatora iskrena i učinkovita. Kao zamjenica ministra goriva i energetike, ona je zaista prekinula mnoge korupcijske i ilegalne dogovore u energetskom sektoru. Za vrijeme njenog upravljanja, prihod od ukrajinske energetike povećao se nekoliko tisuća posto. Ukinula je plaćanje trampom odnosno razmjenom, zahtijevajući od platiša da plaćaju gotovinom. Isto tako povukla je odluku o oslobađanju plaćanja mnogim organizacijama koje su bile izuzete od isključenja energije. Njene su reforme napunile fondove iz kojih su se plaćali državni službenici a i povećali su se dohodci.

Međutim, nekoliko mjeseci kako je bila ukrajinska premijerka, poteškoće u ispunjavanju danih obećanja za vrijeme Narančaste revolucije polako su počele štetiti Vladi Julije Timošenko. Dana 8. rujna 2005., nakon ostavki nekoliko visokih dužnosnika uključujući Petra Porošenka koji je bio na čelu Vijeća nacionalne sigurnosti i obrane i zamjenika premijera Mikole Tomenka, Vlada Julije Timošenko je pala odlukom predsjednika Juščenka. Naslijedio ju je Jurij Jehanurov, dotadašnji gubernator Dnjipropetrovske oblasti.

### [uredi] U oporbi prije 2005.

Bila je nakratko uhićena u veljači 2001. Upravo je u to vrijeme postala najgorljivija protivnica tadašnjeg predsjednika Leonida Kučme, i većina analitičara drži da je pozornost Rusije koju je Timošenko navukla na sebe bila zapravo pokušaj Rusije da zaštiti Kučmu u kojem je imala saveznika. Ruske optužbe protiv Timošenko nikad nisu bilo jasno obrazložene, a odbačene su tek kada je sišla s mjesta ukrajinske premijerke.

Kada je bila na čelu oporbe protiv Kučme od 2001. – 2004., Timošenko ga je optuživala za korupciju i nejasnu smrt novinara Georgija Gongadzea, oporbenog novinara koji je otet i brutalno ubijen krajem 2001. godine. U to je vrijeme i osnovala Blok Julije Timošenko (ukr. Блок Юлії Тимошенко), politički blok koji je na parlamentarnim izborima 2002. osvojio 7.2% glasova. Također je predsjednica političke stranke „Domovina“ (Bat'kivščyna/Батьківщина).

### [uredi] Nakon Narančaste revolucije (Premijerka, razrješenje dužnosti, ponovno buduća premijerka?)

Slika:800px-Tymoshenko Appointment Feb04 2005.jpg
Julija Timošenko 4. veljače 2005. prvi puta se obraća kao premijerka

24. siječnja 2005. imenovana je ukrajinskim premijerom pod Juščenkovim predsjedavanjem, postavši tako prva žena premijer u ukrajinskoj povijesti. Nakon dugotrajnih pregovora o sastavljanju Kabineta ministara, Juliju Timošenko kao premijerku priznala je i Verhovna Rada 4. veljače 2005. s golemom većinom od 373 glasova (226 je bilo potrebno za potvrdu). Nakon nekoliko minuta, premijerka Julija Timošenko pročitala je imena svojih ministara dok je predsjednik Viktor Juščenko potpisivao njihova imenovanja u parlamentu.

Na mjestu premijerke zadržala se sve do 8. rujna 2005., kada je Juščenko raspustio Vladu. Kasnije ju je kritizirao kao premijerku, naglašavajući da je usporila ekonomski rast. Nakon što je razriješena dužnosti, krenula je na turneju po Ukrajini odlučna u svom naumu da osvoji predsjedničke izbore 2006. Iz svega je jasno da želi natrag pod svaku cijenu mjesto ukrajinske premijerke.

Julija Timošenko ojačala je svoj Blok i ušla na predsjedničke izbore u ožujku 2006. kao njegov vođa i osvojila, procjenjuje se, približno 130 mjesta, što je dovelo do spekulacija o koaliranju Juščenkove stranke „Naša Ukrajina“ i Bloka Julije Timošenko zajedno s ukrajinskim socijalistima ako žele spriječiti da na vlast dođe proruski Viktor Janukovič i njegova Stranka Regiona. Ponovno je izjavila da pretendira na mjesto premijerke ukoliko dođe do takve koalicije. Trenutno je na čelu najjače stranke od onih koje su činile „Narančastu koaliciju“.

## [uredi] Vanjske poveznice

- Stranica Julije Timošenko (na engleskom jeziku)
- Blok Julije Timošenko (na ukrajinskom i ruskom jeziku)
- Profil Julije Timošenko u časopisu Time (na engleskom jeziku)
- Ukrajinska premijerka na naslovnici Elle (19. travanj 2005., BBC News)

Dobavljeno iz "http://hr.wikipedia.org../../../j/u/l/Julija_Timo%C5%A1enko_40d4.html"

Kategorije: Biografije, Ukrajina | Političari

##### Views

- Članak
- Razgovor
- Trenutna inačica

##### Traži

##### Drugi jezici

- Беларуская
- Česky
- Deutsch
- English
- Esperanto
- Español
- Eesti
- فارسی
- Suomi
- Français
- Galego
- Bahasa Indonesia
- Ido
- Italiano
- 日本語
- Lietuvių
- Latviešu
- Nederlands
- Norsk (bokmål)
- Polski
- Română
- Русский
- Svenska
- ไทย
- Türkçe
- Українська
- 中文