# Alfred Redl

### A Wikipédiából, a szabad lexikonból.

Alfred Redl ezredes

Alfred Redl ezredes (* Lemberg (Galícia, ma: Lvov, Ukrajna), 1864. március 14, † Bécs, 1913. május 25). Rutén származású katonatiszt, az Osztrák-Magyar Monarchia hadseregének főtisztje, a katonai kémelhárító szolgálat magas beosztású vezetője, majd a VIII. (Prágai) Hadtest vezérkari főnöke. Az orosz cári kémszolgálat legjelentősebb, legnagyobb kárt okozó ügynöke a k.u.k. haderőben. Leleplezése után öngyilkosságra kényszerítették.

## [szerkesztés] Pályafutása

Alfred Redl 1864-ban a galíciai Lembergben született, egy vasúti főfelügyelő fiaként. 15 éves korában felvették a lembergi csász.és kir. hadapródiskolába, itt 1857-ben vezérkari tiszti kiképzést szerzett.

1894-tól 1895-ig a hadsereg Vasúti Irodáján (Eisenbahnbureau) dolgozott. A nagy területen fekvő, sok kis egységből összeálló Monarchiában ez egy kifejezetten fontos intézmény volt, életfontosságú szerepe volt a nagy hadsereg mozgósításában, ellátásában.

1900-ban a vezérkarhoz helyezték, ahol a Császári és Királyi Hadügyminisztérium katonai hírszerző és kémelhárító szolgálatánál, az Evidenzbureau-ban ténykedett. 1905-ig az orosz ügyekkel foglalkozó csoportot vezette, 1907-tól 1911-ig az Evidenzbureau helyettes vezetője volt. Redl nagyon hatékony és innovatív módon dolgozott, korának legújabb és legfejlettebb technikáit sikerrel alkalmazta az ellenséges titkosügynökök felderítésében és együttműködésre bírásában („megfordításában”). 1912 májusában ezredessé léptették elő, ugyanebben az évben, október 18-án kinevezték a VIII. hadtest vezérkari főnökéve. E minőségében Prágába helyezték át.

Alfred Redl ezredes 1903-tól haláláig (1913-ig) az orosz cári kémszolgálat ügynöke volt, és az Orosz Birodalom javára végzett kémtevékenységet. Tevékenységének pontos motivációja a mai napig tisztázatlan, mert Redl, röviddel lelepleződése után öngyilkosságot követett el. Erősen valószínűsíthető azonban, hogy az orosz katonai hírszerzők rájöttek, hogy Redl homoszexuális hajlamú, viszonya van egy bizonyos Meterling századossal. Ez a titok zsarolhatóvá tette az császári és királyi tisztet. Ha az értesülés a hadvezetés tudomására jut, ez Redl katonai pályafutásának végét jelentette volna.

A ma ismert tények alapján biztosan tudható, hogy Redl az orosz titkosrendőrségnek, az Ohraná-nak igen sok titkos információt adott át, köztük az Osztrák-Magyar Monarchia felvonulási tervét a Szerbia ellen tervezett offenzív háború esetére. Az orosz elhárításnak Redl nagy valószínűséggel elárult több olyan orosz tisztet is, akik kapcsolatba kerültek az osztrák-magyar titkosszolgálattal, és annak szolgálatába álltak. Ezeket Redl információi alapján letartóztatták.

Marcsenko tábornok, az Orosz Birodalom katonai attaséja 1907 októberében így jellemezte Redl-t: „Álságos, zárkózott, erősen koncentrált gondolkodású, kötelességtudó, kiváló emlékezőtehetségű ember. Édeskés, finomkodó, lágy beszédű. Inkább ravasz és hamiskodó, semmint intelligens és tehetséges. Cinikus szellemű, nagy asszonybolond...”

Redl szokatlanul magas pénzjavadalmazást élvezett árulásáért. Nagy lábon élt, olyan luxus „tempót” engedett meg magának, amire tiszti fizetéséből nem telhetett, például két személygépkocsit és több versenylovat is birtokolt.

## [szerkesztés] Lebukása

Amikor Redl ezredest kinevezték a prágai hadtest vezérkari főnökévé, és eltávozott a titkosszolgálattól, helyére egyik korábbi beosztottját, Maximilian Ronge őrnagyot nevezték ki, akit korábban maga Redl képezett ki a titkosszolgálati munkára. Ronge erősen ösztönözte a gyanús postai küldemények ellenőrzésének gyakorlatát.

Redl lelepleződése több véletlen eseménynek köszönhető. Egy titkosszolgálati ügyben folyó nyomozás során a gyanúsított személy egy taxiban felejtette zsebkésének tokját, melyet a nyomozók megtaláltak, és tulajdonosát Redl ezredessel azonosították. A nyomozók gyanút fogtak, és figyelni kezdték Redl életvitelét, amelyben egyre több rendellenes részletet fedeztek fel. A postafigyelők észrevették például, hogy Redl ezredes rendszeres üzeneteket kap a kelet-poroszországi Eydtkuhnen-ből, amely abban az időben a titkosügynökök által előszeretetettel használt határátkelőhely volt az Orosz Birodalom és Németország között, a Lepone (Lepona) folyó partján, szemben Virballen orosz-litván határvárossal. (Eydtkuhnen mai neve: Csernüsevszkoje, litvánul Eitkūnai, az Oroszországhoz tartozó Kalinyingrádi területen, Virballen mai neve Virbalis, Litvánia)

1913 áprilisában a bécsi főpostahivatalba egy postán maradó (poste restante) levél érkezett Berlinből, egy bizonyos „Nikon Nizetas” nevű személynek címezve. A levelért senki sem jelentkezett, ezért az Osztrák Posta visszaküldte azt Berlinbe, a feladónak. Berlinben felnyitották a borítékot, a feladó személyazonosságának megállpítása céljából. A levélben 6000 (osztrák-magyar) koronát találtak bankjegyekben (mai értékben kb. 44 000 Euró), valamint egy párizsi és egy genfi lakáscímet. Az osztrák és a német titkosszolgálat mindkét címet jól ismerte. Walter Nicolai, porosz hirszerző őrnagy hivatalból értesítette osztrák-magyar kollégáját, Maximilian Ronge őrnagyot, a császári és királyi Hadügyminisztérium Hírszerzőszolgálatánál, az Evidenzbureau-n.

Ronge őrnagy – Edmund von Gayerrel, az Államrendőrség főnökének segítségébel – azonnal megszervezte a bécsi Fleischmarkt-on lévő főpostára érkező, postán maradó küldemények állandó figyelését. 1913. május 25-én a gyanúsított személy megérkezett a főpostára, felvette a neki küldött leveleket. A nyomozók követték. Összegyűjtötték a kézzel kitöltött feladóvevényeket és átvételi szelvényeket, amelyeket a gyanúsított menetközben széttépett és eldobott. Ezek alapján minden kétséget kizárva azonosították személyét: Alfred Redl ezredes, aki a bécsi Herrengassén, a Hotel Klomser-ben lakott.

## [szerkesztés] Öngyilkossága

Ronge őrnagy jelentése alapján Franz Conrad von Hötzendorf vezérezredes, császári és királyi vezérkari főnök elrendelte Redl azonnali letartóztatását. Aznap este Redl ezredest szállodai szobájában egy tiszti különítmény kereste fel, Ronge őrnagy vezetésével. Redl, aki maga is hivatásos hírszerző volt, valószínűleg már észlelte, hogy lebukott és nyomozók követik, mert a látogatók öngyilkossági előkészületek közben találták. Szembesítették helyzetével. Rövid kihallgatás következett. Redl ezredes beismerte kollégájának, Ronge őrnagynak, hogy „1910-ben és 1911-ben idegen államok szolgálatában állt, igen jelentős mértékben”. Tagadta azonban, hogy cinkostársai is lettek volna.

A kihallgatás után a tiszti bizottság ezután visszavonult, hogy „a bűnözőnek megadják azt a lehetőséget, hogy életének gyorsan véget vethessen“. Mivel Redl-nél nem volt lőfegyver, a tisztek egyike egy Browning revolvert adott neki. Ekkor még nem sejtették az ügy teljes horderejét. Az öngyilkosság révén azt remélték, titokban maradhat a blamázs. A tisztek az éjszaka hátralevő részében felügyelet alatt tartották a szállodát. Reggel a portást utasították, hívja Redlt a telefonhoz, így találtak rá a holttestére. Redl halála lehetetlenné tette, hogy a titkosszolgálat kikérdezze őt az árulás nagyságáról, az ellenségnek átadott titkos információ mennyiségéről. A korra jellemző adalék, hogy I. Ferenc József császár és király is sajnálkozott Redl ezredes halálának módján, mivel egy keresztény lélek gyónás és feloldozás nélkül, lelkén halálos bűn terhével halt meg, ami lelki üdvössége elvesztését, elkárhozást jelentett.

## [szerkesztés] Eltussolási kísérlet és sajtóbotrány

A császári és királyi titkosszolgálat csak Redl öngyilkossága után kezdte felderíteni az ügy mélységét. A kémkedés tényét elhallgatták a nyilvánosság elől. Amikor az osztrák-magyar kémelhárítás vizsgálata megállapítota, hogy Redl-nek az egyik bécsi takarékpénztárnál (Neue Wiener Sparkasse) vezetett számlájára, gyors egymásutánban feltűnően magas összegű befizetések mutatkoznak, ezek összege 1905 és 1913 között 116 700 koronára rúgott (mai értékben kb. 852 000 Euró!), ekkor már szívesen kihallgatták volna Redl ezredest, hogy megállapítsák az árulás nagyságát. A pénzösszegek nagysága, és a befizetések időpontjai arra utaltak, hogy a kémkedés sokkal korábban kezdődött, és és sokkal nagyobb mértékű volt, mint amennyit Redl ezredes Ronge őrnagynak beismert, halála előtt.

Házkutatást tartottak Redl prágai lakásán. Megtalálták a császári és királyi hadsereg hadrendjét („Kriegsordre de Bataille”), a haderő mozgósítási terveinek az összes lehetséges eshetőségre kidolgozott változatait, a tartalékosok mozgósítási rendszerét („Reservathandbuch”), az osztrák-magyar kémelhárítás Galíciában tervezett intézkedéseit, az idegen törzskarok fedőcímeit, hírszerzési levelezési címeket, a felderítő haderőnem dokumentumait, és még sok más egyebet. Ennek alapján arra következtetésre jutottak, hogy Redl árulása a legnagyobb elképzelhető kárt okozta: az Osztrák-Magyar Monarchia Oroszország elleni felvonulási terve teljes egészében az ellenség birtokába jutott. Ez a terv tartalmazta a hadműveletek megkezdéséhez szükséges összes fegyveres erő felsorolását, elhelyezését a terepen, mozgási útvonalaikat és ellátásuk rendjét. E helyzetértékelés helyességét a közelmúltban az orosz hadtörténelmi szakirodalom is megerősítette.

Amikor a nyomozók átkutatták Redl prágai lakását, egy helybeli lakatosmesterrel törették fel az ajtót és a fiókok zárjait. Az illető a hivatalos tilalom ellenére elmondta a látottakat barátjának, Egon Erwin Kisch újságírónak (1885 – 1948), aki nyomozni kezdett, és feltárta a látszólag szokványos tiszti öngyilkosság eltitkolt hátterét. Mielőtt nyilvánosságra hozta volna eredményeit, úgy játszotta ki a sajtócenzúrát, hogy cáfolatot jelentetett meg az újságban. A botrány kipattant, az ügyet nem lehetett többé eltussolni. Kiderült, hogy a császári és királyi vezérkar egyik főtisztje az oroszoknak és a szerbeknek kémkedett. Az osztrák-magyar titkosszolgálat ezután minden erejével arra törekedett, hogy a nyilvánosság előtt kisebbítse saját kudarcát. A hivatalos közlemények arról szóltak, hogy a kémkedés csak 1912-ben kezdődött, az árulás oka a tiszt „végzetes szenvedélyéből adódó növekvő készpénzigény”. Nyilvánosságra hoztak egy boncolási jelentést, amely szerint Redl agyában előrehaladott szifiliszes elváltozás nyomára bukkantak, amely gondolkodását eltorzította. Mindez csak arra szolgált, hogy a hadvezetés időt nyerjen az elárult felvonulási tervek gyors átdolgozására (amennyire ez lehetséges volt), és az oroszok felé azt sugallják, hogy az elárult tervek még érvényben vannak.

## [szerkesztés] Az árulás katonai következményei

Egy évvel az áruló Redl öngyilkossága után, 1914. július 28-án kitört az első világháború. A háború első évében az Osztrák-Magyar Monarchia hadereje jelentős veszteségeket szenvedett a szerbiai és az orosz frontokon. A Szerbia ellen eredetileg kidolgozott támadási tervet, annak bonyolultsága miatt, nem lehetett egyszerűen módosítani az alatt a rövid idő alatt, amely Redl leleplezése és a háború kirobbanása között a tervezők rendelkezésre állt.

Ezen túlmenően Redl árulása lebuktatta a Monarchia és Németország sok, Oroszországban ténykedő ügynökét, valamint kockázatossá tette az árulásra kész orosz tisztek felajánlkozását, és csökkentette a tőlük remélhető információk hitelességét is. Pedig például Kirill Petrovics Lajkov orosz vezérkari ezredes nem kevesebbet, mint a cári haderő teljes felvonulási tervét kínálta Ausztriának, pénzért. Emiatt a központi hatalmak hírszerzése előtt rejtve maradhatott az Orosz Birodalom hadseregének hatalmas mértékű felfejlesztése, és túl optimistának bizonyult képet alkottak az erőviszonyokról.

Adalbert von Sternberg gróf, az osztrák Birodalmi Tanács (Reichsrat) egyik képviselője az első világháború után így nyilatkozott Redl árulásáról, és a Lajkov-féle ajánlatról:

  „Ez a gazember Redl minden (oroszországi) osztrák kémet beköpött és gyanússá tett. Lajkov orosz ezredes esete többször is megismétlődött. Redl kiszolgáltatta titkainkat az oroszoknak, és megakadályozta, hogy kémeink révén mi is megismerjük az oroszok titkait. Emiatt 1914 év folyamán az osztrák-magyar és német titkosszolgálatok előtt rejtve maradt 75 orosz hadosztály létezése is, márpedig ez nagyobb erő volt, mint a vele szembeállított teljes osztrák-magyar erő....”

Redl árulásának következményeit elemezve, von Sternberg odáig ment, hogy kijelentette: „Ha tábornokaink világosan láttak volna, nem ösztökélték volna az udvari méltóságokat a hadüzenetre.”

A másik oldalon ugyanakkor a cári vezérkar nyilvánvalóan megbízott a Redl-től megvásárolt osztrák felvonulási tervek változatlan érvényességében, és meglepte őket, amikor 1914-ben a Monarchia főerejének támadó előrenyomulása mégis a terv szerintinél 100–200 km-rel nyugatabbra kezdődött el. Az orosz haderő emiatt fájdalmas csapásokat szenvedett el a krasznyiki és komarovi csatákban.

Jóval Redl halála után megjelentek olyan állítások is, hogy az ezredes a francia és olasz titkosszolgálatoknak is dolgozott volna, de ezek nincsenek sem megerősítve, sem megbízhatóan megcáfolva. Lásd: [1].

## [szerkesztés] Szépirodalom, játékfilm

- Oberst Redl, német némafilm, készült 1925-ben, rendezte Hans Otto. Lásd: [2]
- Die Brandstifter Europas: Oberst Redls Erben, osztrák némafilm, készült 1926-ban, rendezte Max Neufeld. Lásd: [3]
- Der Fall des Generalstabs-Oberst Redl, német-csehszlovák játékfilm, készült 1931-ben, rendezte Karl Anton. A film alapja Egon Erwin Kisch 1924-ben megjelent dokumentumregénye. Lásd [4]
- Spionage, német játékfilm, készült 1955-ben, rendezte Franz Antel.
- John Osborne: A Patriot for Me c. drámája (bemutatták 1965-ben), Redl ezredes életének történetén alapul.
- Redl ezredes, magyar játékfilm, készült 1985-ben, rendezte: Szabó István. Redl ezredest Klaus Maria Brandauer, Ferenc Ferdinándot Armin Mueller-Stahl, Kubinyi Katalint Gudrun Landgrebe német színészek alakították. A főherceg „magyarbarát”-ként való bemutatása, és a XX. század végén divatossá vált összeesküvés-elmélet visszavetítése 1913-ba csupán művészi fikció. Lásd: [5]

## [szerkesztés] Irodalom

- Janusz Piekalkiewicz: Weltgeschichte der Spionage (A kémkedés világtörténete), S.255-265: Das k.u.k Evidenzbureau. Südwest Verlag, München, 1988. ISBN 3-933366-31-3
- Egon Erwin Kisch: Der Fall des Generalstabschefs Redl (Redl vezérkari főnök esete), 1924, később Wie ich erfuhr, dass Redl ein Spion war (Hogyan tudtam meg, hogy Redl kém volt) cím alatt jelent meg.ISBN 3-608-95569-0
- Stefan Zweig: A tegnap világa (Die Welt von Gestern) c. könyvében 3 oldalt szentel a Redl-ügynek („Csillogás és árnyék Európa fölött” c. fejezet). ISBN 3-596-21152-2
- Georg Markus: Der Fall Redl (A Redl-ügy). Megalapozott információs anyag, orosz forrásokból származó adatokkal kiegészítve. ISBN 3-548-34354-6, ISBN 38-50-0219-12
- Eric Walz: Schwule Schurken (Buzi gazemberek), 2002. ISBN 3-935596-04-9

## [szerkesztés] Külső hivatkozások

- Redl életrajzi adatai az AEIOU (Graz) adatbázisából

A lap eredeti címe "http://hu.wikipedia.org../../../a/l/f/Alfred_Redl_4792.html"

Kategóriák: Osztrák hadvezérek, katonák | Kémkedés | Kémek

##### Views

- Szócikk
- Vitalap
- Aktuális változat

##### Keresés

##### Más nyelveken

- English
- Česky
- Deutsch
- Italiano