# Csatahajó

### A Wikipédiából, a szabad lexikonból.

Ezt a szócikket át kellene olvasni, ellenőrizni a szövegét, tartalmát. További részleteket a cikk vitalapján találhatsz.

A csatahajók olyan hadihajók, melyek mind nagyságuk, mind tüzérségi felfegyverzésük és páncélozatuk révén elsősorban hivatottak az ellenséges flottával való harcra.

## [szerkesztés] Fajtái

Ide tartoznak:

- a sík tengeri páncélhajók, vagyis azok, melyek a hullámzó sík tengeren is helytállnak és amelyeket a magas hullámverések nem kényszerítenek a kikötők felkeresésére, vagy az ütközetek elkerülésére,
- a vértes ágyunaszádok és monitorok, mint partvédő hajók, szintén csatahajók, de kevésbé mély járatúak, kisebbek és csupán a part védelmére hivatottak
- a vértes hajók építése előtt a jelenleg már nem létező sorhajók képezték a tulajdonképpeni csatahajókat, amelyekhez szükség esetén a fregattokat is számították
- általános beosztás szerint vannak 1., 2., és 3-ad rendű csatahajók (ezek között casematta, reduit, citadella, torony, barbette-torony és egyszerü üteg-hajók, mindannyian páncélozva és homlokélükön kosorral, sarkantyúval, ritkábban anélkül

## [szerkesztés] A csatahajók története

A Gloire

A csatahajók története egészen 16 - 17. századig nyúlik vissza, a véres tengeri csaták időszakába. Ekkor még gyakran kézitusa döntött a harc kimentele szempontjából, nem pedig az óriási hajóágyúk messzehordó tüze. A csatahajókat ekkor még sorhajóknak nevezték harcmódjukból kifolyólag: a parancsnokok a hajóikat egymás után egy sorba rendezték, a sor leggyakrabban párhuzamos volt az ellenfél csatasorával, de a későbbiekben minden parancsnok célja a szembenálló fél vonalának az áttörése volt, mert így az illető a hajóinak mindkét oldalon elhelyezett ágyúparkját használhattta egyszerre, és az ellenfél hajóinak legsebezhetőbb pontjait, az orrot és az üvegezett tatgalériát támadhatta. Ez a harcászati módszer egészen a 19. század közepéig meghatározó volt, akkor azonban megjelentek a robbanólövedékek, amelyeket először az I. krími háborúban vetettek be. Még a megerősített palánkozattal ellátott sorhajók sem voltak képesek ellenállni az új típusú lövedékeknek.

1860-ban Franciaországban Dupuy de Lôme mérnök megtervezte a páncélozott Gloire-t, és ezzel megalkotta az első vértes csatahajót. Az alapötlet még a normannoktól származik, akik már a 12. században vaspántokkal védték hajóikat. A Gloire még fából készült, falemezekre szerelték a védelmét adó 12 cm-es kovácsoltvas páncélzatot is. A hajó már fel volt szerelve gőzgéppel és hajócsavarral is. Anglia, a tengerek ura, látva, hogy legnagyobb ellenfele milyen fejlett hadihajót tervezett, válaszlépésre szánta el magát. Megépítette a világ két első, teljesen vasból készült csatahajóját, amelyek hajótestét már vízhatlan kamrákra osztották. A vértes csatahajók felett hamar eljárt az idő. Vértes csatahajó-flották csak egyetlen alkalommal vívtak ütközetet egymással: 1866. július 20-án az olasz flotta csapott össze Tegetthoff admirális osztrák flottilájával. Az ütközet évtizedekig meghatározta a csatahajók orrkiképzését: Mivel Tegetthoff tüzérsége meglehetősen gyenge volt, döfőorrával öklelte fel az olaszok zászlóshajóját, a „Ré d´Italia|Ré d´Italiát]]”. A sikeren felbuzdulva minden nemzet hajóin megjelentek az előrenyúló döfőorrok (másnéven vágósarkantyúk) egészen az 1910-es évekig.

1860-ban Cowper Coles kapitány először vetette fel a forgó lövegtorony ötletét, tervei alapján néhány évvel később Ericsson megépítette a Monitort, amely szinte alig emelkedett ki a vízből, fedélzetén pedig egy 360 fokban mozgatható lövegtornyot helyeztek el, amelyben 2 db 28 cm-es löveget helyeztek el. A Monitor 1862. március 8-án a Chesapeake-öböl-ben összecsapott a déliek Virginia nevű hajójával, amelynek vitorlázatát leszerelték, és fedélzetére egy vasúti sínekkel megerősített felépítményt helyzetek. Ez volt az első eset, amikor két páncélos csatahajó, amelyeket csak gőzgép hajtott, összecsapott. Röviddel ezután az angolok elkészítették a vitorlázat nélküli első csatahajót, a Devastation-t, amelynek fedélzetén két forgatható ágyútornyot helyeztek el. Ebből fejlődött ki az 1906-ig uralkodó csatahajó-típus, a Pre-Dreadnought, vagy tornyos csatahajó. Az első Pre-Dreadnought az 1876-ban vízrebocsátott angol Inflexible volt. A tornyos elnevezés abból ered, hogy ezekre a csatahajókra legtöbbször 2-3 csataárbocot szereltek, amelyeken könnyű lövegek, géppuskák és fényszórók voltak elhelyezve. Erre a könnyű fegyverzetre az akkoriban megjelenő torpedóhajók támasztotta veszély miatt volt szükség.

1903-ban Németország új haditengerészeti törvényt hozott, amelyben fokozott flottaépítési tervet irányoz elő. Ekkor figyeltek fel először az angolok a német flotta fenyegetésére. Ugyan számszerileg nem vehette fel a versenyt a Royal Navy-vel, ám míg annak hajói a világ minden táján szétszórva állomásoztak, addig a német flotta kizárólag az Északi-tengeren összpontosult. Ekkor került Lord Fisher az Admiralitás Első Lordjának a székébe, és megtervezte a világ akkor legerősebb csatahajóját, a „Dreadnought”-ot. Ez a csatahajó már nem csak 2 db lövegtoronyban elhelyezett 4 db ágyút hordozott, hanem fedélzetén már tíz darab nehéz hajóágyú sorakozott 5 toronyban kettesével felállítva. Ezenkívül mérete is jóval meghaladta a korábbi típusokét, mindezek miatt ára is rendkívül megnőtt. Ahogy a legtöbb, a „Dreadnought” sem maradt sokáig a világ legerősebb hadihajója, ráadásul megépítése nyomán ével egycsapásra minden korábbi csatahajó elavult, így Anglia fölénye a tengereken egyetlen hajóra csökkent. Nem kellet sokáig várni sem a következő angol dreadnought-okra, sem az első, ugyanilyen típusú német hadihajókra. De nem csak e két nemzet kezdett újfajta csatahajók építésébe, hamarosan elkészült az első francia, olasz, osztrák-magyar, orosz, japán, argentín, brazil, chilei, amerikai, spanyol és török dreadnought is. A sólyákon építés alatt álló új hajókat is átépítették dreadnought típusúra, ám azok technikailag elmaradtak amögött, így ezeket az ún. Semi-Dreadnought (fél-dreadnought) osztályba sorolják. Ilyen az osztrák-magyar Radetzky és az amerikai South Carolina-osztály. A két nagyhatalmi tömb formálódásának előrehaladtával napirendre kerültek a haditengerészeti kérdések is. Anglia megegyezett Franciaországgal, hogy a brit Királyi Flotta garantálja a franciák atlanti partjait, ha cserébe a francia haditengerészet minden erejét a Földközi-tengerre vezényli. A németek, az osztrákok és az olaszok is hasonlóan egyeztek meg: a német flotta az Északi-tengert biztosítja, míg az egyesült olasz-osztrák-magyar flotta a Mediterrániumban marad és küzd a franciák ellen. Ebből azonban nem lett semmi, ugyanis 1914-ben, a háború kitörésekor Olaszország megtagadta a hadbalépést, és egy évvel később az antant oldalán kapcsolódott be a harcokba.

A HMS Royal Oak

A háború előtt és alatt a dreadnought-típus tovább fejlődött: lövegeiket immár hármas és négyes lövegtornyokban kizárólag a hajó középvonalán helyezték el, és másodlagos fegyverzetet is felszereltek az egységekre. A Dreadnought még csak 30,5 cm-es ágyúkat hordozott, az 1910-es évek dreadnought-jain viszont már 34, 35,6 és 38 cm-es ágyúkat helyeztek el, létrehozva az úgynevezett Super-Dreadnoughtokat. A háborúban már megmutatkozott más hajótípusok ereje is, mint pl. a tengeralattjáróké és a torpedónaszádoké. Ezek képesek voltak elsüllyeszteni a nagy csatahajókat, lényegesen kisebb költségigény mellett. Mindezek ellenére a csatahajók megmaradtak a hadiflották fő csapásmérő egységeinek. Az 1919-es békeszerződés értelmében a német hadiflottát a skóciai Scapa Flow öbölben, a brit belvízi hadiflotta (Home Fleet) támaszpontján internálták, ahol az önelsüllyesztést hajtott végre, így a Royal Navy legnagyobb ellenfele megszűnt létezni.

## [szerkesztés] Csatahajók az I. és II. világháború alatt

Az I. világháború utáni időszakban korlátozták az egyes nemzetek álal hadrendben tartható csatahajók számát és azok maximális vízkiszorítását, amelyet 35 000 tonnában határoztak meg. Az első új csatahajók az angol Nelson-osztály tagjai voltak, amelyek a tonnakorlátozások miatt kétes harcértékű egységek voltak. Ekkortájt más nemzetek rajzasztalain már az ún. harmadik generációs csatahajók tervei kezdtek körvonalazódni, amelyek nem tettek kompromisszumot a tűzerő, a védettség és a sebesség terén. Ezt a legtöbb hadiflotta az érvényben lévő korlátozások keretein belül oldotta meg, kivéve a német Bismarck-osztályt, amely tervezésénél semmilyen korlátozást nem vettek figyelembe, csakúgy, mint az olasz Littorio-osztály esetében sem, ahol az olasz mérnökök még csak nem is próbálták 35 000 tonnában maximalizálni új hajóik vízkiszorítását. Ekkor már különlegesen edzett páncéllemezekből állították össze a csatahajók páncélzatát, és egyre nagyobb figyelmet szenteltek a fedélzetek védettségének a fokozására. Az I. világháború kis lőtávolságú ágyúival szemben a II. világháborúban nagytávolságú tűzpárbajokat vívtak egymással a csatahajók. Az ágyúk lőtávolságát a csövek minél nagyobb emelési szögével érték el. Ez azt eredményezte, hogy a lövedékek nem vízszintes röppályán kis szögben csapódtak a hajótestbe, hanem nagy szögben érték a fedélzeteket. Így egyetlen öreg dreadnoughtnak sem volt esélye egy modern csatahajóval szemben. A háború előrehaladtával egyre nagyobb behemótok jelentek meg a tengereken, mint a „Bismarck”, a Richelieu, az „Iowa” vagy a mind közül a leghatalmasabb, a japán „Yamato” és „Musashi”. Addigra azonban a repülőgépek átvették az uralmat a csatahajóktól, így a legtöbb nemzet rövid idő alatt leszerelte nagy csatahajóit.

Napjainkban már csak az amerikai Iowa (BB 61) van szolgálatban (2001 óta ez is már csak a tartalék flottában), amely jelentős korszerűsítésen esett át az évek alatt, fegyverzetéhez már rakéták és robotrepülőgépek is tartoznak. Egyelőre úgy tűnik, hogy a csatahajók dicsőséges története örökre befejeződött.

A lap eredeti címe "http://hu.wikipedia.org../../../c/s/a/Csatahaj%C3%B3.html"

Kategóriák: Lektorálandó lapok | Lektorálandó lapok 2006 januárjából | Hadihajók

##### Views

- Szócikk
- Vitalap
- Aktuális változat

##### Keresés

##### Más nyelveken

- English
- Česky
- Dansk
- Deutsch
- Eesti
- Español
- Français
- Galego
- Hrvatski
- 한국어
- עברית
- Bahasa Melayu
- Nederlands
- Italiano
- 日本語
- Polski
- Português
- Русский
- Српски / Srpski
- Svenska
- ไทย
- 中文