# Al doilea război mondial

### De la Wikipedia, enciclopedia liberă

Al doilea război mondial a fost cu adevărat un conflict la scară globală caracterizat prin: suferinţe umane uriaşe, îndoctrinare feroce la nivelul întregii societăţi şi folosirea unor arme noi cu un efect distrugător copleşitor aşa cum a fost bomba atomică. Ilustraţiile surprind (de la stânga la dreapta şi de sus în jos): Debarcarea din Normandia 1944, Mitingul de la Nüremberg 1936, poarta lagărului de concentrare de la Auschwitz, explozia bombei nucleare la Nagasaki 1945, steagul sovietic deasupra Reichstagului 1945.

Al Doilea Război Mondial a fost un conflict la mijlocul secolului al XX-lea care a mistuit cea mai mare parte a globului, fiind considerat cel mai mare şi mai ucigător război neîntrerupt din istoria omenirii. A fost prima oară când un număr de descoperiri tehnice noi, incluzând bomba atomică, au fost folosite la scară largă împotriva militarilor şi civililor deopotrivă. Al doilea război mondial a provocat moartea directă sau indirectă a aproximativ 60 de milioane de oameni, aproximativ 3% din populaţia mondială de la acea vreme. În plus, multe alte persoane au fost rănite grav, au căpătat infirmităţi pe viaţă datorită armelor de foc, bombardamentelor clasice sau nucleare, sau datorită experienţelor militare şi medicale inumane la care au fost supuse. S-a estimat că acest război a costat mai mulţi bani şi resurse decât toate celelalte războaie la un loc: 1.000 de miliarde de dolari la valoarea din 1945, fără a se pune la socoteală sumele cheltuite pentru reconstrucţia de după război.[1]. Urmările războiului, inclusiv noile tehnologii şi schimbările aranjamentelor geopolitice, culturale şi economice, au fost fără precedent.

Obiectivul principal al luptei românilor în acei ani a fost eliberarea Basarabiei de sub ocupaţia sovietică instaurată fără nici un temei la data de 22 iunie 1940. Ocuparea a avut caracter de dictat, fără nici un temei istoric, neexistând nici o convenţie politică sau militară între România şi U.R.S.S., şi nici o consultare prealabilă a populaţiei privitoare la aceasta problemă. În acel moment, populaţia majoritară era cea românească.

Majoritatea istoricilor apreciază că războiul a început pe 1 septembrie 1939 cu invadarea Poloniei de către Germania, ceea ce a atras în conflict Franţa, Anglia şi Commonwealthul. Unii dintre istorici consideră că atacarea Chinei de către Japonia (7 iulie 1937) marchează începutul conflictului mondial. Uniunea Sovietică a anexat partea răsăriteană a Poloniei în 1939, a declanşat un război separat cu Finlanda şi a fost atacată de Germania Nazistă în iunie 1941. Statele Unite ale Americii au intrat în conflict în decembrie 1941 după Atacul de la Pearl Harbour. Războiul s-a sfârşit în 1945, când toate puterile Axei au fost înfrânte.

## [modifică] Rezumate

Aliaţii (verde),
cei care au intrat în razboi după Atacul de la Pearl Harbour (verde deschis),
Axa (portocaliu),
ţările neutre (gri).

Cauzele celui de-al doilea război mondial sunt pe larg dezbătute încă, printre aceste cauze numărându-se în grade diferite Tratatul de la Versailles, Marea Criză Economică, ca şi apariţia şi dezvoltarea naţionalismului, rasismului şi militarismului fascismului italian, nazismului german şi imperialismului japonez.

Părţile aflate în conflict au fost Puterile Axei şi Aliaţii. Axa a reprezentat la început o alianţă între Italia Fascistă şi Germania Nazistă, care s-a extins mai apoi pentru a cuprinde Japonia şi ţări din Europa Răsăriteană precum România şi Bulgaria. Unele dintre ţările ocupate de nazişti au trimis unităţi militare pe front, în special pe frontul de răsărit. Printre forţele expediţionare care s-au alăturat Germaniei au fost cele ale Regimului de la Vichy, Olandei, Belgiei, Spaniei (deşi Spania era o ţară neutră), precum şi unităţi formate din ruşi şi ucrainieni sub comanda generalului Andrei Vlasov. Aliaţii au reprezentat mai întâi alianţa dintre Anglia, (inclusiv Commonwealth-ul), Franţa şi Polonia, mai târziu alăturându-li-se Uniunea Sovietică, Statele Unite ale Americii şi China.

Principalele teatre de război au fost Oceanul Atlantic, Europa Apuseană şi Răsăriteană, Marea Mediterană, Africa de nord, Orientul Mijlociu, Oceanul Pacific şi Asia de sud est şi China. În Europa, războiul s-a încheiat odată cu capitularea necondiţionată a Germaniei de pe 8 mai 1945, dar a continuat în Asia până la capitularea Japoniei din 15 august 1945.

Cel puţin 60 de milioane de oameni au murit datorită acestui război. Aceste cifre includ victimele actelor de genocid, (Holocaustul şi experimentele Unităţii 731 a generalului Ishii Shiro din Pingfan), victimele bătăliilor incredibil de sângeroase din Europa, Oceanul Atlantic şi Oceanul Pacific, victimele bombardamentelor masive asupra oraşelor, inclusiv cele nucleare de la Hiroşima şi Nagasaki şi bombardamentele cu bombe incendiare ale oraşelor Drezda şi Pforzheim în Germania. Doar puţine regiuni au rămas neatinse de război. Războiul s-a dus pe "frontul de acasă" prin ducerea la paroxism a bombardamentelor strategice şi a zonelor civile. Armele nucleare, avionul cu reacţie, rachetele şi radarul, blitzkriegul, ("războiul fulger"), folosirea pe scară largă a tancurilor, submarinelor, bombardierelor torpiloare şi a formaţiunilor de distrugătoare şi tancurilor petroliere, sunt doar câteva dintre invenţiilor miltare şi noile tactici care au schimbat modul de desfăşurare a conflictului. Europa postbelică a fost împărţită între sferele de influenţe occidentală şi sovietică. Dacă Occidentul a trecut la reconstrucţie prin intermediul Planului Marshall, statele Europei Răsăritene au devenit state satelit ale Uniunii Sovietice, adoptând metodele economiei planificate şi a politicii unui singur partid totalitar. Această împărţire a fost neoficială. De fapt, nu au existat înţelegeri oficiale pentru împărţirea sferelor de influenţă, relaţiile dintre ţările victorioase în război au devenit din ce în ce mai încordate, liniile militare de demarcaţie au devenit în cele din urmă graniţe de facto ale ţărilor. Ţările Europei Occidentale au devenit în mare parte membre ale NATO, în timp cele mai multe statele din Europa Răsăriteană s-au aliat în Pactul de la Varşovia, aceste două alianţe militaro-politice fiind cele care au alimentat Războiul rece. În Asia, ocupaţia militară a Japoniei a deschis cale democratizării ţării. Războiul civil din China a continuat în timpul şi după încheierea celui de-al doilea război mondial, ducând în cele din urmă la proclamarea Republicii Populare Chineze şi la secesiunea Taiwanului. Războiul a fost scânteia care a aprins un val de lupte pentru câştigarea independenţei coloniilor puterilor europene, metropolele finnd vlăguite de ultima conflagraţie mondială. S-a petrecut o schimbare notabilă a centrului de greutate a puterii mondiale de la ţările Europei Occidentale către noile superputeri, Statele Unite ale Americii şi Uniunea Sovietică.

Al doilea război mondial
Perioada de desfăşurare: | 1939–1945
Locaţii: | Europa, Pacific, Asia de sud-est, Orientul Mijlociu, Mediterana şi Africa
Rezultat: | Victoria Aliaţilor
Morţi (aproximativ)
Militari: | 25 de milioane
Civili: | 37 de milioane
Total: | 62 de ilioane
Detalii despre victime: | Pierderile umane în război
Principalii participanţi
Aliaţii | Axa

- Uniunea Sovietică
- Anglia & Commonwealth
- SUA
- Franţa/Forţele Franţei Libere
- China
- Polonia
- Australia
- Canada
- alţii...

- Germania Nazistă
- Japonia
- Italia
- România
- Ungaria
- Bulgaria
- Finlanda
- Regimul de la Vichy
- alţii...

## [modifică] Cauzele

Benito Mussolini (stânga) şi Adolf Hitler

Articole principale: Cauzele celui de-al doilea război mondial, Evenimente care au precedat cel de-al doilea război mondial în Europa, Evenimente care au precedat cel de-al doilea război mondial în Asia

Cauzele celui de-al doilea război mondial mai sunt încă subiect de dezbatere şi de cercetare, dar un punct de vedere comun, în special în perioada postbelică, printre aliaţii victorioşi, era că acestea sunt legate de expansionismul Germaniei şi Japoniei. În urma înfrângerii din primul război mondial, Germania pierduse puterea, statutul internaţional şi uriaşe sume de bani, expansiunea urmând să readucă măreţia de odinioară.

- În Germania exista o dorinţă puternică să se scape de limitările impuse de Tratatul de la Versailles. În cele din urmă, Hitler şi partidul său Naţional Socialist au reuşit să cucerească puterea în stat folosindu-se şi de aceste sentimente populare anti-Versaillese. Hitler a condus Germania de-a lungul unui proces care a fost marcat de: reînarmare, reocuparea Rhinelandului, unirea cu Austria (Anschluss), încorporarea Cehoslovaciei şi, în final, invadarea Poloniei.

- În Asia, eforturile Japoniei de a deveni o putere mondială şi cucerirea puterii de către militari, (în deceniul al patrulea guvernul era subminat de militarii care deţineau puterea de facto, având un control totalitar în ţară), au dus la conflicte cu China şi mai apoi cu SUA. Japonia urmărea de asemenea să pună mâna pe resurse naturale precum cele de petrol, cărbune sau minereu de fier, resurse de care insulele nipone duceau lipsă.

## [modifică] Participanţii

Articol principal: Participanţii la cel de-al doilea război mondial

Participanţii la cel de-al doilea război mondial sunt consideraţi ca aparţinând unuia dintre cele două blocuri: Axa şi Aliaţii. Mai multe ţări mici au participat la război, cu toate că erau sub ocupaţie.

Puterile Axei au fost constituite la început din Germania, Italia şi Japonia, care au împărţit lumea în trei sfere de influenţe prin Pactul Tripartit din 1940, angajându-se să se apere între ele în cazul unei agresiuni altui stat. Acest nou pact a înlocuit vechiul Pact Anticomintern germano-japonez din 1936, la care Italia a aderat în 1937. Guvernul fascist spaniol al lui Francisco Franco a fost un sprijinitor al Axei în perioada războiului, Spania rămânând însă neutră în conflict. Mai multe state mici pot fi deasemenea numărate printre ţările Axei: Bulgaria, România, Ungaria, Slovenia şi Finlanda (în acest din urmă caz, părerile sunt împărţite).

"Cei Trei Mari": Winston Churchill, Franklin D. Roosevelt şi Iosif Vissarionovici Stalin, la Conferinţa de la Yalta din 1945

Printre puterile Aliaţilor, aşa numiţii Cei Trei Mari, se aflau: Anglia (din 3 septembrie 1939), Uniunea Sovietică (din iunie 1941) şi Statele Unite ale Americii (din decembrie 1941). China se afla în război cu Japonia încă din 1937.

Pe 23 august 1939, chiar înaintea izbucnirii în Europa a celui de-al doilea război mondial, URSS şi Germania au semnat un pact de neagresiune cunoscut sub numele de Pactul Molotov-Ribbentrop, care, printre altele, împărţea Europa Răsăriteană în două regiuni de influenţă. Germania a încălcat pactul de neagresiune invadând URSS în 1941. SUA se ghidau în politica externă după liniile directoare trasate de Doctrina Monroe, prin care se stabilea că, atâta vreme cât ţările europene nu se amestecau în afacerile americane, nici America nu trebuia să se amestece în problemele europene, (inclusiv în războaie). SUA a intrat în război după Atacul de la Pearl Harbour şi declaraţiile oficiale de război ale Japoniei şi Germaniei, când interesele americane, marina militară şi transporturile maritime au devenit ţinta atacurilor Axei.

Alte ţări, (Australia, Belgia, Brazilia, Canada, Danemarca, Franţa, Grecia, Olanda, Noua Zeelandă, Norvegia, Filipine, Polonia, Tailanda şi Iugoslavia), au fost de asemenea considerate ca făcând parte dintre Aliaţi, deşi unele dintre ele au fost ocupate de forţele Axei, sau chiar s-au alăturat oficial forţelor Axei, e adevărat, prin constrângere.

Ţările care au ales să rămână neutre în conflagraţie, au fost privite cu neîncredere de ambele tabere şi deseori au fost presate să contribuie într-un fel sau altul la eforturile de război al vecinului mai puternic. Ţările care nu participau la conflict în mod direct aveau totuşi interese legitime să vadă învingătoare una dintre părţile angrenate în conflagraţie. De exemplu, Elveţia neutră era considerată în general favorabilă Aliaţilor, în timp ce Spania era considerată favorabila Axei, în ciuda faptului că nici una dintre aceste ţări nu au aderat deschis la una dintre alianţele menţionate. Astfel de situaţii au permis ţărilor neutre să devină terenuri de înfruntare pentru serviciile de spionaj ale ţărilor beligerante.

## [modifică] Controverse cu privire la data de începere a războiului

Data la care cel de-al doilea război mondial a izbucnit este o problemă încă dezbătută. Istoricii nu au căzut de acord asupra nici unei date semnificative. Cel mai adesea, este menţionată data de 1 septembrie 1939, dată care marchează invadarea Poloniei de către Germania, ceea ce a dus la declaraţiile de război ale Franţei şi Angliei două zile mai târziu. Alte date luate în calcul sunt 7 iulie 1937, (invazia japoneză în China, care a fost începutul celui de-al doilea război chino-japonez), sau intrarea armatelor lui Hitler în Praga în martie 1939. Există istorici care consideră că invazia italiană în Etiopia (al doilea război italo-abisinian), din 1935-1936 este adevăratul început al celui de-al doilea război mondial. Se merge chiar mai departe, data de 18 septembrie 1931, (aşa numitul Incident manciurian), fiind considerată de unii istorici data de început a războiului.

## [modifică] Cronologia evenimentelor (1937 – 1945)

Articole principale: Teatrul european de război în al doilea război mondial, Teatrul mediteranian de război în al doilea război mondial, Războiul din Pacific, Sfârşitul celui de al doilea război mondial în Europa

### [modifică] 1937: Al doilea război chino-japonez

Pe 7 iulie 1937, Japonia, după ce ocupase în 1931 Manciuria, a lansat un atac nou împotriva Chinei lângă Beijing (vezi Incidentul de la podul Marco Polo). În loc să se retragă rapid, aşa cum făcuse în conflictele precedente, guvernul chinez a declarat război Japoniei, declanşându-se astfel al doilea război chino-japonez, care avea să devină în scurtă vreme o parte a războiului mondial. În decembrie 1937, capitala Nanking (Nanjing), a fost cucerită de japonezi, guvernul chinez refugiindu-se la Chongqing pentru tot restul războiului. Surprinşi de rezistenţa îndârjită a chinezilor, forţele japoneze au comis atrocităti nemaintâlnite până atunci împotriva civililor şi prizonierilor de război după ocuparea Nankingului, (vezi masacrul de la Nanjing), omorând aproximativ 200.000 de persoane în mai puţin de o lună.

În Europa, pacea era tot mai nesigură, după anexarările de către Germania Nazistă a Austriei şi Cehoslovaciei.

### [modifică] 1939: Izbucnirea războiului în Europa

Articole principale: Campania poloneză din septembrie, Războiul ciudat

Războiul a izbucnit în Polonia pe 1 septembrie 1939. Franţa şi Anglia şi-au onorat obligaţiile ce le aveau faţă de aliatul polonez, declarând război Germaniei două zile mai târziu (3 septembrie). Şi Australia şi Noua Zeelandă au declarat război în aceeaşi zi, dar datorită diferenţelor de fus orar, ele au fost primele care au intrat în război, nu britanicii. Canada a urmat o săptămână mai târziu, (10 septembrie).

Polonia, care reuşise doar o mobilizare parţială, având militarii echipaţi cu arme depăşite moral, bazându-se încă pe o cavalerie numeroasă, fără să se bucure de un sprijin activ din partea englezilor şi francezilor, a fost rapid înfrâtă de Wehrmachtul' superior la toate capitolele: din punct de vedere numeric, al armamentului şi tacticilor (vezi "blitzkrieg"). Polonia a fost atacată din trei părţi, din Germania şi din Cehoslovacia ocupată. În conformitate cu înţelegerile secrete din Pactul Molotov-Ribbentrop, Armata Roşie sovietică a invadat Polonia dispre răsărit pe 17 septembrie, astfel încât, în acel moment, Polonia era complet încercuită. Câteva ore mai târziu, guvernul polonez a fost evacuat în România, împreună cu tezaurul Băncii Naţionale a Poloniei şi un număr de unităţi ale armatei poloneze. Ultimele unităţi poloneze au încetat rezistenţa pe 6 octombrie. În ciuda alianţei care-i legata de Polonia, după declararea războiului, Anglia şi Franţa nu au întreprins acţiuni militare ofensive împotriva Germaniei, armatele acesteia din urmă regrupându-se, aşteptând dezvoltările viitoare ale conflictului. Această situaţie a durat până în mai 1940, fiind cunoscută cu numele de "războiul ciudat" ("Sitzkrieg"). Forţele poloneze au continuat să lupte împotriva forţelor Axei şi după ce ţara lor a fost ocupată. Un exemplu în această privinţa a fost contribuţia remarcabilă a piloţilor polonezi în Bătălia Angliei.

Infanteria poloneză în timpul luptelor împotriva invaziei germane, septembrie 1939.

Uniunea Sovietică şi-a respectat angajamentele luate prin înţelegerile secrete al pactului Molotov-Ribbentrop şi nu i-au atacat pe germani. Stalin era fericit să constate că aprecierile sale cu privire la conflictele dintre duşmanii naturali ai sovieticilor, capitaliştii, se confirmă, aceştia încăierându-se între ei. Mai mult, Uniunea Sovietică a profitat de înfrângerea Poloniei,ocupând partea răsăriteană a ţării. În tot acest timp, SUA nu au intervenit în conflict, opinia publică americană fiind de părere că noul conflict european este "războiul altora".

Au fost câteva ciocniri izolate în timpul "războiului ciudat": scufundarea cuirasatului Royal Oak în rada bazei navale de la Scapa Flow şi bombardamentele Luftwaffe făcute asupra bazelor navale Rosyth şi Scapa Flow. Cuirasatul de buzunar Admiral Graf Spee al Kriegsmarine (Marina germană de război) a fost scufundat în apele Atalanticului de Sud după bătălia de la River Plate. Pactul tripartit a fost semnat pe 27 septembrie 1939 de Germania, Italia şi Japonia, această alianţa primind numele de "Puterile Axei". Uniunea Sovietică a atacat Finlanda pe 30 noiembrie 1939, începând ceea ce avea să se numească războiul de iarnă. Acest conflict s-a încheiat în martie 1940. Deşi Finlanda a fost nevoită să facă anumite concesii teritoriale, conflictul a scos în evidenţă slaba competenţă a corpului ofiţeresc al Armatei Roşii, slăbită dupa epurările staliniste.

## [modifică] 1940: Generalizarea războiului

Articole principale: Campania norvegiană, Bătălia Franţei, Bălia Angliei, Campania din Africa de Nord, Campania din Balcani

Europa: Germania a invadat Danemarca şi Norvegia pe 9 aprilie 1940, în cadrul Operaţiunii Weserübung, care avea scopul declarat să elimine ameninţarea unei invazii aliate în regiune. S-au desfăşurat lupte grele pe mare şi pe uscat în Norvegia. Forţele britanice, franceze şi poloneze au debarcat în sprijinul norvegienilor în luptele de la Namsos, Åndalsnes şi Narvik. Până la sfârşitul lunii iunie însă, forţele aliate au fost evacuate, iar armata norvegiană a capitulat. Franţa, Belgia, Olanda şi Luxemburg au fost invadate pe 10 mai, punând capăt astfel războiului ciudat, dând startul Bătălia Franţei. Aliaţii au sperat să poată stabiliza frontul aşa cum făcuseră şi în primul război mondial, dar s-au dovedit total nepregătiţi să facă faţă tacticilor Blitzkriegului german. În prima fază a războiului, (Operaţiunea Galben), Panzergruppe von Kleist , aparţinând Wehrmachului, a ocolit linia Maginot şi a spart apărarea Aliaţilor în două, avansând rapid către Canalul Mânecii. Belgia, Luxemburgul şi Olanda au fost ocupate rapid de Grupul de Armată B, iar Corpul expediţionar englez, prins în încercuire în nord, a fost evacuat din Dunkirk în cadrul Operaţiunii Dynamo. Forţele germane au invadat Franţa în cadrul Operaţiunii Roşu, avansând prin spatele liniei Maginot sprea coasta Atlanticului. În timp ce unitătile armatei franceze mai luptau încă, un număr de politicieni şi comandanţi militari de frunte au decis că era mai bine ca Franţa să capituleze. Franţa a semnat un armistiţiu cu Germania pe 22 iunie 1940, ceea ce a condus la instalarea unui guvern marionetă la Vichy în zona neocupată a ţării.

În iunie 1940, Uniunea Sovietică a ocupat statele baltice şi a anexat Basarabia şi Bucovina de nord care aparţineau României. Pentru că nu a reuşit să obţină o pace cu Anglia, Germania a început pregătirile pentru invadarea insulelor britanice în cadrul a ceea ce avea să se numească bătălia Angliei. Luftwaffe şi Royal Air Force au luptat patru luni pentru controlul spaţiului aerian britanic. La început, Luftwaffe avea ca ţintă Centrul de comandă al RAF, dar a ajuns să se rezume la bombardamente sălbatice asupra Londrei. Cum Luftwaffe a eşuat în îndeplinirea scopurilor propuse, Operaţiunea Seelöwe (Leul de Mare) – invazia insuleleor britanice – a fost abandonată. Eforturi cel puţin la fel de mari s-au făcut pe mare în timpul Bătăliei Atlanticului. Într-o campanie pe termen lung, submarinele germane au încercat să priveze Anglia de transporturile absolut necesare apărării a mărfurilor primite din SUA prin intermediul programului Lend Lease. Submarinele germane au reuşit să reducă într-o proporţie îngrijorătoare capacitatea de transport a flotei britanice, dar Regatul Unit a refuzat să ceară pacea, primul-ministru britanic Winston Churchill afirmând răspicat: "Nu ne vom preda niciodată!". Preşedintele Roosevelt a anunţat o schimbare a poziţiei americane de la "neutră" la "nonbeligerantă ".

Mediterana: Italia a invadat Grecia pe 28 octombrie 1940, atacând din bazele din Albania. Deşi depăşiţi numeric, grecii au respins atacul italian şi au lansat un contraatac la scară mare, avansând adânc în teritoriul albanez. Până la mijlocul lunii decembrie, grecii eliberaseră un sfert din teritoriul albanez.

Campania din Africa de nord a început în 1940, forţele italiene din Libia atacându-le pe cele britanice din Egipt. Se încerca astfel transformarea Egiptului într-o posesiune italiană, ţinta principală fiind Canalul Suez, rută vitală de transport maritim. Forţele britanice, indiană şi australiană au contraatacat (Operaţiunea Compas), dar această ofensivă a fost oprită când cea mai mare parte a forţele Commonwealthului au fost transferate în Grecia pentru a lupta împotriva germanilor. Unităţile germane (Afrika Korps) conduse de generalul Erwin Rommel au debarcat în Libia şi au reluat atacul asupra Egiptului. Italienii au invadat şi cucerit Somalia Britanică în august 1940.

Pe de altă parte, declaraţia de război italiană a pus sub semnul întrebării supremaţia maritimă britanică, supremaţie sprijinită pe Gibraltar, Malta şi Alexandria. Gibraltarul nu a fost niciodată atacat direct. În schimb, Alexandria şi în special Malta au fost atacate în mod repetat de forţele Axei. Malta a devenit în această perioadă cel mai bombardat loc de pe pâmănt.

Asia: În 1940, Japonia a ocupat Indochina Franceză (Vietnamul) conform unor înţelegeri cu Guvernul de la Vichy, în ciuda opoziţirei Forţelor Franceze Libere, alăturându-se astfel agresiunii forţelor Axei, Germania şi Italia. Aceste acţiuni au intensificat conflictul Japoniei cu Statele Unite şi Regatului Unit, care au reacţionat printr-un boicot petrolier.

### [modifică] 1941: Războiul devine global

Articole principale: Frontul de răsărit, Războiul în continuare, Atacul de la Pearl Harbor

Europa:

Vedere de ansamblu a hărţii celui de-al doilea război mondial în Europa: Aliaţii (verde), Axa (roz) şi teritoriile cucerite de Axă (galben)

Guvernul Iugoslav a cedat presiunilor italo-germane şi a semnat Pactul Tripartit pe 25 martie 1941. Au urmat demonstraţii anti-puterile Axei în ţară şi o lovitură de stat care a înlocuit guvernul cu un altul pro-Aliaţi pe 27 martie 1941. Forţele lui Hitler au invadat Iugoslavia şi Grecia pe 6 aprilie 1941. Hitler a trimis fără nici o tragere de inimă armata germană să-i sprijine pe italieni în încercarea de cucerire a Greciei, scopul fiind acela de a-i împiedica pe englezi să creeze şi să consolideze un front strategic sudic. Forţele aliate ale Axei au reuşit să împingă înapoi pe greci. Trupele britanice au fost retrase din Africa de nord pentru a face faţă noului atac, dar au eşuat în încercarea de a preveni cucerirea Greciei de către Axă. Pe 20 mai 1941 a început Bătălia pentru Creta prin desantarea (cu ajutorul planoarelor) a vânătorilor de munte şi a paraşutiştilor (Fallschirmjäger) germani. Au fost folosite în această operaţiune 539 de aeronave de transport. Insula Creta era apărată de aproximativ 43.000 de greci, australieni, neo zeelandezi şi britanici, nu toţi fiind echipaţi corespunzător. Germanii au atacat simultan pe trei aerodromuri. Atacul a reuşit numai pe unul dintre ele, care a fost cucerit, ceea ce le-a permis germanilor să-şi întărească poziţiile şi să-şi aprovizioneze rapid forţele. Aliaţii au decis după o săptămână de lupte că au fost aduşi în insulă aşa de multe trupe şi provizii germane, că apărarea insulei nu mai era cu putinţă, 17.000 de soldaţi ai Commonwealthului trebuind să fie evacuaţi. Pe insulă au rămas totuşi 10.000 de luptători greci şi 500 de britanici continuând lupta împotriva ocupanţilor germani. Pierderile germane s-au cifrat la 6.200 de oameni (din care aproape 4.000 de morţi) din cei 14.000 de soldaţi care au atacat Creta. Pierderile germanilor au fost aşa de ridicate, încât Hitler a luat hotărârea să nu mai aprobe vreodată un desant aerian. Generalul Kurt Student avea să spună mai târziu: "Creta a fost mormântul paraşutiştilor germani". Aliaţii au tras concluziile necesare din această invazie, şi anume că orice desant aerian trebuie să fie sprijinit corespunzător de unităţile de paraşutişti. Aceste concluzii au fost folosite mai târziu în timpul debarcării din Normandia.

Pe 22 iunie 1941, Germania nazistă a declanşat Operaţiunea Barbarossa – invazia Uniunii Sovietice – cea mai mare invazie din istoria omenirii. "Marele Război pentru Apărarea Patriei" (în limba rusă: Великая Отечественная Война, Velikaia Otecestvennaia Voina) a început prin atacul-surpiză al armatelor de panzere (tancuri) germane, care a încercuit şi distrus cea mai mare parte a armatelor sovietice din vest, capturând sau ucigând sute de mii de oameni. Armata Roşie a aplicat tactica pământului pârjolit în retragerea către zona de stepă a Rusiei Europene, pentru a câştiga timp şi pentru a suprasolicita liniile de aprovizionare germane. Intreprinderile industriale au fost demontate şi mutate în zona Munţilor Urali şi în Siberia, în afara razei de acţiune a bombardierelor naziste. Armatele germane au urmărit efectuarea unor atacuri simultane pe trei direcţii: spre nord, pentru capturarea oraşului Leningrad, către sud, pentru cucerirea zonelor bogate în petrol şi a oraşului Stalingrad şi către est, pentru cucerirea capitalei sovietice, Moscova. Fiecare dintre oraşele-ţintă nu aveau doar o valoare strategică, dar şi una propagandistică importantă. Armata germană nu a fost însă pregătită să ducă un război de lungă durată, fiind obligată să lupte în condiţiile iernii ruseşti. Contraatacurile sovietice i-au zdrobit pe germani în suburbiile Moscovei, debandada trupelor germane fiind cu greu evitată. "Punctul de cotitură" al luptei Aliaţilor împotriva Germaniei Naziste este considerat a fi ori eşecul din faţa porţilor Moscovei, ori capitularea Armatei a VI-a germane la Stalingrad din 1943. Războiul continuu dintre Finlanda şi Uniunea Sovietică a început prin atacuri aeriene masive sovietice la scurtă vreme după începerea Operaţiunii Barbarossa , (25 iunie), şi s-a încheiat cu un armistiţiu în 1944. URSS a avut ca aliat în acest război pe britanici dar nu şi pe americani.

Mediterana:

În iunie 1941, forţele Aliaţilor au invadat Siria şi Libanul, cucerind Damascul pe 17 iunie (Campania Siria-Liban). În acelaşi timp, armatele conduse de Rommel au avansat cu rapiditate către est, asediind portul maritimde importanţa vitală Tobruk. În ciuda rezistenţei îndârjite, trupele britanico-australiene au fost respinse până la El Alamein.

Asia: Războiul chino-japonez

Vedere de ansamblu asupra hărţii celui de-al doilea război mondial în Asia şi Pacific: Aliaţii (verde), ceceririle japoneze în galben

Articol principal: Războiul chino-japonez (1937-1945)

Războiul izbucnise în Asia cu mai mulţi mai înainte ca să înceapă conflictul mondial în Europa. Japonia a invadat China în 1931. Roosevelt a semnat un ordin executiv în mai 1940, nepublicat (secret), care permitea personalului militar al SUA să demisioneze cu scopul de a participa la o misiune americană sub acoperire: Grupul Voluntarilor Americani, cunoscuţi şi sub numele Tigrii Zburători ai lui Chennault. În aproximativ şapte luni, Tigrii Zburători au distrus un număr de avioane japoneze estimat a fi fost de 600 de aparate de zbor. De asemenea, Tigrii Zburători au scufundat numeroase vase maritime japoneze şi au luptat împotriva invaziei japoneze în Burma. Datorită în parte boicotului comercial la care participau Statele Unite şi alte ţări, boicot care afecta în special aprovizionarea cu ţiţei, dar şi alte materii prime, japonezii au plănuit să atace Pearl Harbor în duminica de 7 decembrie 1941, pentru a anihila flota SUA din Pacific, lasând mână liberă armatei nipone să cucerească zonele petroliere din Asia de sud-est. Este greu de spus azi dacă japonezii au avut de gând sau nu să prezinte o declaraţie de război oficială mai înainte de a ataca SUA. În ciuda faptului că au existat numeroase semne care prevesteau atacul, bombardarea bazelor militare de la Pearl Harbor a fost o surpriză totală pentru americani. Deşi atacul a provocat distrugeri importante flotei americane de cuirasate, ţintele pricipale, portavioanele, au rămas neatinse. În ziua următoare, forţele nipone au atacat Honk Kongul, ceea ce a dus până în cele din urmă la capitularea colonniei engleze în ziua de Crăciun. De aceea, acea zi tristă a purtat printre localnici numele de 'Black Christmas – Crăciunul negru'. Japonezii au lansat numeroase atacuri împotriva anvanposturilor americane şi britanice din zona Pacificului.

Asia: Intrarea SUA în război
Articol principal: Atacul de la Pearl Harbor

Pearl Harbor a fost atacat pe 7 decembrie 1941

Pe 7 decembrie 1941, avioanele flotei de portavioane comandată de Viceadmiralul Chuichi Nagumo au efectuat un raid aerian-surpriză la Pearl Harbor, Hawaii, cea mai mare bază navală americană din Pacific. Forţele japoneze au înfrânt rezistenţa slabă a americanilor şi au devastat portul şi aerodromurile. În timpul atacului au fost scufundate sau avariate 8 cuirasate, 3 crucişătoare şi 3 distrugătoare şi au fost avariate mai multe vase auxiliare. De asemenea au fost distruse sau avariate 343 de avioane. Totuşi, atacul surpriză nu a avut rezultatele scontate, ţinte importante cum ar fi fost portavioanele (aflate în larg în acel moment), depozitele de carburanţi ale bazei şi şantierele navale nu au fost atinse. Eşecul japonezilor în atingerea acestor ultime ţinte a fost considerat de mulţi istorici o eroare strategică de proporţii pe termen lung pentru Imperiul Japonez.

În ziua următoare, Statele Unite au declarat război Japoniei. Concomitent cu atacul asupra bazei navale de la Pearl Harbor a fost efectuat şi un atac asupra bazei aeriene americane din Filipine. Imediat după aceste atacuri, Japonia a invadat Filipinele şi coloniile britanice Honk Kong, Malaya, Borneo şi Burma. Aceste ultime atacuri aveau ca scop cucerirea câmpurilor petroliere din zonă, în special cele aparţinând Dutch East Indies. În câteva luni, totate aceste teritorii au fost cucerite de japonezi. Insula fortificată Singapore a fost cucerită, primul ministru W. Churchill considerând pierderea acestei posesiuni una dintre cele mai umilitoare înfrângeri britanice din toate timpurile.

După atacul japonez asupra Pearl Harbor, Germania a declarat război Statelor Unite pe 11 decembrie 1941, deşi, în conformitate cu prevederile Pactului Tripartit din 1940, nu era obligată să o facă. Hitler a făcut acest pas în speranţa că Japonia avea să-l sprijine în atacarea Uniunii Sovietice. Japonia nu a răspuns aşteptărilor germane, iar mişcarea diplomatică germană s-a dovedit o gafă de proporţii, care a oferit preşedintelui american Franklin D. Roosevelt pretextul de care aveau nevoie SUA pentru a se alătura cu toată forţele Aliaţilor în războiul din Europa, fără să întâmpine vreo opoziţie din partea Congresului. Cei mai mulţi istorici consideră acest moment un alt punct de cotitură al războiului, în care Hitler a provocat sudarea unei alianţe a mai multor naţiuni puternice: SUA, Anglia şi URSS, capabile în această formulă să ducă împreună ofensive puternice, simultane, în vest şi est.

### [modifică] 1942: Impasul german

Soldaţi germani în timpul luptelor de la Stalingrad

Articole principale: Bătălia de la Stalingrad, Operaţiunea Torţa

Europa:

În 1942, a fost lansată o ofensivă către Caucaz pentru ocuparea câmpurilor petroliere şi pentru cucerirea oraşului Stalingrad. Asediul Stalingradului s-a întins pe durata mai multor luni, cu numeroase lupte de stradă care au dus la pierderi uriaşe de vieţi omeneşti de ambele părţi. În timpul nopţii, forţele sovietice erau aprovizionate de pe malul stâng al râului Volga, iar Wehrmachtul s-a împotmolit într-o luptă de uzură, mai ales după ce Armata a VI-a de tancuri a fost scoasă din dispozitivul din faţa oraşului şi a fost trimisă să lupte în Caucaz. În noiembrie, o puternică ofensivă a încercuit armatele germane în raionul Stalingradului, armate care s-au predat în cele din urmă, în frunte cu mareşalul Friedrich Paulus. Promovarea (prin radio!) a generalului Paulus de către Hitler la gradul de mareşal a fost făcută în speranţa că acest fapt îl va împiedica pe comandantul german să se predea. În întreaga istorie militară germană, nici un mareşal nu fusese capturat viu sau nu se predase în mâinile inamicului. Friedrich Paulus a întrerupt această tradiţie şi s-a predat împreună cu supravieţuitorii armatelor germane pe 2 februarie.

Ca urmare a luptelor de la Stalingrad, oraşul a fost complet distrus, numărul victimelor din rândurile militarilor şi civililor a fost uriaş, Armata a VI-a germană a Wehrmachtului' a încetat să mai existe, alături de germani căzând în prizonierat şi militarii unităţilor româneşti, italiene şi ungare. Ca urmare a înfrângerii de la Stalingrad, Ministrul Propagandei Joseph Goebbels a ţinut vestitul său discurs de la Palatul Sporturilor în care cerea germanilor să se mobilizeze pentru războiul total.

Mediterana:

Afrika Korps în timpul luptelor din 1942
Avion B-26 Marauder (escadrila a 432-a) lovit de focul antiaerienei germane deasupra Algeriei în timpul campaniei din Africa în 1942.

Prima bătălie de la El Alamein a avut loc între 1 iulie şi 27 iulie 1942. Forţele germane au avansat până la El Alamein, ultimul punct care asigura apărarea oraşului Alexandria şi a canalului navigabil Suez. În condiţiile în care germanii îşi epuizaseră proviziile, forţele Commonwealthului au reuşit să le oprească avansarea. A doua bătălie de la El Alamein a avut loc între 23 octombrie şi 3 noiembrie 1942, după ce mareşalul Bernard Montgomery l-a înlocuit pe Claude Auchinleck de la comanda forţelor Commonwealthului, forţe rebotezate Armata a VIII-a britanică. Erwin Rommel, comandantul german al Afrika Korps, poreclit "Vulpea Deşertului", nu s-a mai aflat în fruntea trupelor sale, fiind rechemat în Europa. Deşi în timpul ofensivei britanicii au pierdut mai multe tancuri decât germanii, până în cele din urmă, Montgomery a ieşit învingător. Aliaţii occidentali aveau în timpul luptelor marele avantaj de a fi foarte aproape de bazele de aprovizionare. În plus, germanii au avut un sprijin sporadic din partea Luftwaffe, prinsă în luptele pentru apărarea spaţiului aerian european şi în susţinerea efortului de război antisovietic. După înfrângerea de la El Alamein, germanii, avându-l din nou la comandă pe Rommel, au reuşit o retragere strategică reuşită în Tunisia. În timpul Conferinţei ARCADIA din decembrie 1941 – ianuarie 1942, liderii aliaţilor occidentali au ajuns la concluzia că era esenţial să păstreze Rusia în război. Acest punct de vedere a dus la strategia globală "Germania mai întâi". Aceasta prevedea că lupta împotriva Germaniei era prioritară, Japonia fiind lăsată pe un plan secundar. Această decizie a dus la o discuţie prelungită asupra oportunităţii deschiderii unui al doilea front împotriva Germaniei. Şefii statelor majore americane erau în favoarea unei operaţiuni amfibii peste Canalul Mânecii, care să ducă la o debarcare în Franţa. Britanicii s-au opus unei asemenea operaţiuni din mai multe motive: lipsa unor vase de debarcare suficiente şi unele probleme logistice, cât şi faptului că forţele americane nu erau suficient de numeroase şi de bine pregătite pentru a face faţă trupelor germane experimentate. Doar în faţa pericolului prăbuşirii frontului sovietic, englezii ar fi fost de acord cu o debarcare în Franţa. Churchill a propus o debarcare de mai mici dimensiuni în Norvegia sau în Africa Franceză de Nord. Planul pentru debarcarea în Africa a fost aprobat în iulie 1942.

Operaţiunea Torţa a fost condusă de Dwight Eisenhower. Scopul acestei operaţiuni era acela de a câştiga controlul asupra Morocco şi Algerului prin debarcări simultane la Casablanca, Oran şi Alger, urmată mai apoi de o debarcare la Bône, poarta către Tunisia. Operaţiunea a fost lansată pe 8 noiembrie 1942. Primul val al atacatorilor a fost aproape în întregime american, deoarece s-a considerat că francezii vor reacţiona mai bine în faţa americanilor decât în faţa britanicilor. S-a sperat că forţele locale ale regimului de la Vichy nu vor opune rezistenţă şi se vor supune autorităţii Forţelor Franceze Libere ale generalului Henri Giraud. De fapt, rezistenţa a fost mai puternică de cât se aşteptase cineva, deşi a fost sporadică. Comandantul trupelor regimului de la Vichy, amiralul Darlan, a negociat încetarea ostilităţilor, în ciuda ordinelor guvernului său. I s-a permis amiralului să continue să exercite controlul asupra zonei, sub comanda Forţelor Franceze Libere. În urma atacului aliat, Hitler a atacat şi a ocupat restul Franţei. Afrika Corps comandate de Rommel nu au fost aprovizionate corespunzător, cauza principală fiind pierderile mari cauzate de marina şi aviaţia aliaţilor, în special a britanicilor, navelor de transport germane şi italiene în Mediterana. Lipsa aprovizionării şi a sprijinului aerian a distrus orice şansă a unei ofensive germane în Africa. În cele din urmă, forţele germano-iataliene au fost prinse în cleştele unui atac dublu dinspre Algeria şi Libia. Trupele germane în retragere au continuat să opună o rezistenţă îndârjită, Rommel reuşind să-i învingă în mod decisiv pe americani în Bătălia din Pasul Kasserine mai înainte ca să-şi termine retragerea strategică. În mod inevitabil, avansând atât din est cât şi din vest, aliaţii au înfrânt în cele din urmă Afrika Corps pe 13 mai 1943. Aproximativ 250.000 de militari ai Axei au fost luat prizonieri.

Asia:

Bombardiere în picaj atacând cuirasatul japonez Mikuma în timpul Bătălia de la Midway

În mai 1942, un atac naval asupra Port Moresby – Noua Guinee, a fost respinsă de marina aliată în Bătălia din Marea de Corali. Dacă ar fi reuşit capturarea oraşului Port Moresby, Australia s-ar fi aflat în zona razei de acţiune a marinei japoneze. Aceasta a fost prima acţiune încununată de succes împotriva japonezilor şi prima bătălie navală dusă exclusiv de portavioane. Cele două părţi au suferit pierderi mari, egale ca gravitate. O lună mai târziu, invadarea de către japonezi a insulelor Midway a fost evitată datorită succesului decriptorilor aliaţi, care au descifrat mesajele secrete japoneze, marina americană fiind capabilă să pregătească un răspuns pe măsura atacului nipon. Piloţii americani au reuşit scufundarea portavioanelor japoneze, industria japoneză dovedindu-se incapabilă să le înlocuiască rapid. Pierderea a numeroase avioane şi piloţi experimentaţi, (mulţi dintre ei participanţi la Atacul de la Pearl Harbor), a fost un habdicap pe care japonezii nu l-au mai putut recupera până la sfârşitul războiului. Americanii au pierdut un portavion şi un număr mic de avioane. A fost o victorie totală pentru americani, marina japoneză fiind nevoită să treacă din acest moment în defensivă. În iulie, un atac terestru asupra oraşului Port Moresby a fost dus de-a lungul accidentatului drum Kokoda. Acest atac a fost respins de miliţiile australiene, având printre membrii lor numeroşi tineri slab antrenaţi, care au trebuit să lupte cu îndârjire până la sosirea trupelor regulate australiene, reîntoarse din Africa de Nord, Grecia şi Orientul Mijlociu. În mod uimitor, batalionul al 39-lea australian, depăşit numeric, având în componenţa lui soldaţi neexperimentaţi, au învins armata japoneză formată din 5.000 de soldaţi. Aceasta a fost cea mai importantă victorie din istoria militară australiană. Chiar mai înainte de intrarea Americii în război, Aliaţii căzuseră de acord că înfrângerea Germaniei Naziste era prioritară. Totuşi, forţele SUA au început să atace japonezii în teritoriile pe care le ocupaseră aceştia din urmă, începând cu insula Guadalcanal, având de înfruntat o apărare niponă foarte hotărâtă şi agresivă. Pe 7 august 1942, Statele Unite au luat cu asalt insula. La sfârşitul lunii august şi începutul lunii septembrie, în timp ce luptele în Guadalcanal continuau cu furie, un atac ambiţios al japonezilor a avut loc în extremitatea estică a Noii Guinee, unde australienii au reuşit o victorie importantă în Golgul Milne, prima înfrângere gravă a niponilor. Guadalcanalul a fost cucerit de americani până la sfârşitul lunii februarie 1943.

Un element esenţial al campaniei din Asia a fost şi luptele pentru insulele Aleutine. Vezi şi Al doilea război mondial: insulele Aleutine.

### [modifică] 1943: Schimbarea cursului războiului

Vase de debarcare navigând în cerc în aşteptarea ordinului de atac al capului Torokina, Bougainville, 1 noiembrie 1943

Articole principale: Bătalia de la Kursk, Campania italiană

Europa:

Rusia: După victoria de la Stalingrad, Armata Roşie a lansat opt ofensive de-a lungul iernii, multe dintre ele concentrate de-a lungul bazinului râului Don lângă Stalingrad, care au dus iniţial la eliberări de teritorii sovietice. Datorită eforturilor continui, Armata Roşie a fost slăbită, iar germanii au recucerit zonele pierdute iniţial. În iulie, Wehrmachtul a lansat o ofensivă amânată până în acel moment de mai multe ori, în zona Kursk. Intenţiile germanilor erau însă cunoscute de sovietici, care s-au pregătit corespunzător, astfel încât Bătălia de la Kursk s-a încheiat în nota generală a contraofensivei ruseşti, care i-a împins mult pe germani înapoi.

Invazia din Italia: Africa de nord, cucerită de curând, a fost folosită ca trambulină pentru invadarea Siciliei începută pe 10 iulie 1943. Pe 25 iulie, Benito Mussolini a fost demis din funcţie de Regele Italiei, permiţând unui nou guvern să preia puterea. După cucerirea Siciliei, Aliaţii au invadat Italia continentală pe 3 septembrie 1943. Italia s-a predat pe 8 septembrie, dar forţele germane au continuat să lupte. Aliaţii au avansat către nord, dar au fost opriţi în timpul iermii pe Linia Gustav, până când, în timpul bătăliei de la Monte Cassino, au spart frontul german. Roma a fost cucerită pe 5 iunie 1944. La mijlocul anului 1943, înainte de capitularea Italiei, a avut loc a cincea şi ultima ofensivă germană împotriva partizanilor iugoslavi.

Nava de linie Pennsylvania (BB-38) conducând convoiul format din vasele de luptă Colorado (BB-45), Louisville (CA-28), Portland (CA-33) şi Columbia (CL-56) în Golful Lingayen din Filipine, ianuarie 1945.

Asia: (1943–45) Forţele australiene şi americane au dus o campanie prelungită pentru recucerirea insulelor Solomon, Noii Guinea şi Indiilor Olandeze de Răsărit, în timpul căreia au întâlnit una dintre cele mai îndârjite rezistenţe din timpul războiului. Filipinele au fost recucerite la sfârşitul anului 1944, Bătalia din Golful Leyete fiind considerată una dintre cele mai mari bătălii navale din istorie. Ultima ofensivă importantă din zona de sud vest a Pacificului a fost campania din Borneo, care a avut ca scop izolarea rămăsiţelor forţelor armatelor japoneze din Asia de sud-est şi eliberarea prizonierilor aliaţi de război. Submarinele şi avioanele aliate au atacat de asemenea vasele comerciale japoneze, lipsind astfel industria japoneză de materiile prime pentru care Imperiul Nipon pornise războiul şi fără de care nu putea să-l continue. Eficacitatea acestei sufocări economice a crescut în momentul în care infanteria marină a Statelor Unite a cucerit insulele din apropierea Japoniei. Armata naţionalistă a Kuomintangului, de sub conducerea lui Chiang Kai-shek şi armata comuniştilor chinezi, de sub conducerea Mao Zedong, au luptat cu succes împotriva japonezilor, dar nu s-au aliat niciodată cu adevărat împotriva invadatorilor. Conflictul dintre naţionalişti şi comunişti izbucnise cu mult timp înainte de declanşarea invaziei nipone şi a continuat în timpul luptelor de eliberare a ţării şi după înfrângerea japonezilor. Japonezii capturaseră cea mai mare parte din Burma, punând în pericol drumul Burmei folosit de Aliaţi pentru aprovizionarea naţionaliştilor chinezi. Acest fapt i-a forţat pe Aliaţi să înceapă aprovizionarea pe calea aerului a forţelor lui Chiang Kai-shek, podul aerian fiind cunoscut sub numele " Cocoaşa zburătoare". Americanii, chinezii şi o divizie britanică au curăţat nordul Burmei de japonezi, construindu-se un nou drum terestru de aprovizionare – drumul Ledo – care să-l înlocuiască pe ce aflat încă sub ameninţarea japoneză – drumul Burmei. Mai la sud, principala armată japoneză din teatrul de război sud-est asiatic luptau un război de poziţii pe frontiera Burmei şi Indiei împotriva Armata a XIV-a britanică ("Armata uitată"). Britanicii au atacat, au recucerit Burma şi plănuiau să continue ofensiva spre Malaya când s-a sfârşit războiul.

### [modifică] 1944: Începutul sfârşitului

Trupele americane debarcând pe plaja Omaha în Ziua Z, 6 iunie 1944

Articole principale: Bătălia din Normandia, Operatiunea Bagration, Operaţiunea Market Garden, Bătălia pentru Bulge

În "Ziua Z" (6 iunie 1944), aliaţii occidentali au debarcat în Normandia, aflată sub controlul germanilor, printr-un atac amfibiu purtat în zorii zilei. Primele forţe care au atacat au fost paraşutiştii americani, canadieni şi britanici, care au deschis "al doilea front împotriva germanilor". Aliaţii au suferit pierderi grele în timpul debarcării de pe plajele Normandiei. Bateriile de artilerie germane au ţinut sub control plajele până în momentul în care au fost cucerite de paraşutiştii lansaţi în spatele frontului. În continuare, infanteriştii debarcaţi au început avansare în înteriorul Normandiei. Luptele au fost foarte sângeroase, terenul şi numeroasele garduri vii avantajând apărarea germană din zona pe care francezii o numesc bocage. Un atac încununat de succes a fost efectuat la Saint-Lô, cea mai importantă forţa germană din Franţa, Armata a VII-a, a fost distrusă aproape complet în punga de la Falaise. În acest timp, în timpul Operaţiunii Dragon, armatele aliate staţionate în Italia au invadat Riviera Franceză pe 15 august şi au stabilit joncţiunea cu forţele din Normandia. Rezistenţa Franceză a declanşat insurecţia împotriva germanilor în Paris pe 19 august. Divizia franceză de sub conducerea generalului Jacques Leclerc, a primit capitularea germanilor şi a eliberat oraşul pe 25 august. La începutul anului 1944, Armata Roşie atinsese frontiera poloneză şi despresuraseră Leningradul.

La scurtă vreme după debarcarea din Normandia, pe 9 iunie, Uniunea Sovietică a început un atac în istmul Karelia, forţând Finlanda, aliat al naziştilor, să ceară un armistiţiu. Operaţiunea Bagration, o ofensivă sovietică in care au fost antrenaţi 2,5 milioane de soldaţi şi 6.000 de tancuri, a fost lansată pe 22 iunie, distrugând Grupul de Armate Centru al germanilor, luând 350.000 de prizonieri. După retragerea germanilor de pe tărmul sudic al Golful Finic, Finlanda nu a mai fost capabilă să se apare şi a cerut armistiţiul. Acest armistiţiu prevedea noi pierderi teritoriale pentru Finlanda, judecarea liderilor politici în "procese ale responsabililor finlandezi pentru război" şi internarea sau expulzarea trupelor germane din ţară. (Vezi Războiul din Laponia). Judecarea responsabililor politici a fost rău primită de opinia publică finlandeză, care a perceput acţiunea ca pe o batjocorire a rolului legilor.

Paraşutiştii aliaţi au încercat să avanseze în Germania drclanşând Operaţiunea Market Garden din septembrie, dar au fost respinşi. Probleme logistice începuseră să încetinescă viteza de avansare a trupelor aliate, de vreme ce capetele liniilor lor de aprovizionare se mai aflau încă pe plajele din Normandia. Victoria decisivă a Armatei I canadiană care, în Bătălia de la Scheldt, au cucerit şi, mai apoi, apărat cu succes portul Antwerp, a asigurat un flux de aprovizionare corespunzător pentru aliaţi la sfârşitul lunii noiembrie 1944. România a cerut armistiţiul în august, urmată de Bulgaria în septembrie. Insurecţia din Varşovia a avut loc între 1 august şi 2 octombrie 1944, fiind înfrântă de germani, în condiţiile în care sovieticii nu au sprijinit lupta polonezilor. Germania s-a retras din Balcani şi a mai reuşit să se menţină prin luptă în Ungaria până în februarie 1945.

În decembrie 1944, armata germană a reuşit să organiozeze ultima lor mare ofensivă în vest. Alegerea acestei soluţii era dotorată faptului că un succes în est nu ar fi avut nici o relevanţă în faţa masivei Armate Roşii, care avansa implacabil către graniţele Reichului. Hitler spera ca, prin succesul acestei ofensive, să adâncească neîntelegerile neîncetate dintre aliaţii occidentali, obţinând un armistiţiu care să-i fie favorabil, permiţându-i mai apoi să se concentreze asupra înfrângerii sovieticilor. Misiunea aceasta era total nerealistă, de vreme ce întreg planul se baza pe posibilitatea cuceririi depozitelor aliate de combustibil, care ar fi permis continuarea avansării vehiculelor germane către portul Antwerp şi victoria în Bătălia de la Bulge. Germanii au reuşit să aibă succese importante la început împotriva americanilor staţionaţi în Ardeni. Forţele aliate, nepregătite pentru un asemenea atac neaşteptat, au suferit pierderi foarte mari. În primele zile ale atacului, germanii s-au bucurat de avantajul condiţiilor nefavorabile de zbor pentru aviaţia aliată, obligată să rămână la sol. În cele din urmă, îndreptarea vremii a permis aviaţiei aliate să intre în luptă, să-şi valorifice supremaţia aeriană, germanii nereuşind să captureze Bastogne. Sosirea Armatei a III-a a generalului George S. Patton a pus capăt atacului germanilor, obligaţi să se retragă înapoi în ţară. În acest timp însă, sovieticii atinseseră graniţele răsăritene ale Germaniei de dinainte de război.

Până în acest moment, ofensiva sovietică devenise aşa de puternică, încât unii istorici susţin că debarcarea americano-britanică din Normandia a fost făcută mai degrabă pentru a împiedica formarea unui bloc sovietic până pe malul Atlanticului, decât pentru a lupta împotriva Germaniei. În total, 80% din pierderile germane au fost cauzate de luptele de pe frontul de răsărit, Europa fiind divizată pe o linie care trecea prin Germania şi Austria. În zilele noastre, este o părere foarte răspândită că, dacă aliaţii occidentali nu ar fi atacat în Normandia pe frontul de vest mai slab apărat, Stalin ar fi reuşit să câştige controlul asupra întregii Europe.

Bombardarea Drezdei de către RAF şi Forţele Aeriene ale Armatei Statelor Unite (USAAF), între 13 şi 15 februarie 1945, rămâne una dintre acţiunile cele mai controversate ale celui de-al doilea război mondial. Mulţi istorici sunt de părere că oraşul Desda nu a avut nici o importanţa industrială sau strategică şi distrugerea lui nu a influenţat în nici un fel cursul operaţiunilor militare.

### [modifică] 1945: Sfârşitul războiului

Articole principale: Campania din Borneo, Sfârşitul celui de-al doilea război mondial în Europa, Bombardamentele nucleare asupra oraşelor Hiroşima şi Nagasaki, Victoria împotriva Japoniei

Europa:

Winston Churchill, Iosif Vissarionovici Stalin şi Franklin D. Roosevelt au negociat aranjamentele pentru Europa postbelică în timpul Conferinţa de la Yalta din februarie 1945. Printre hotărârile luate au fost înfiinţarea ONU, formarea statelor naţionale în Europa Răsăriteană, organizarea de alegeri libere în Polonia, (până la urmă, alegerile au fost măsluite de sovietici), repatrierea cetăţenilor sovietici şi atacarea Japoniei de către URSS la cel mult trei luni după înfrângerea Germaniei. Armata Roşie, (inclusiv cei 78.556 soldaţi ai Armatei I poloneză), au început asaltul final asupra Berlinului pe 19 aprilie 1945. Armata germană terminase retragerea în oraşul puternic fortificat. Capitala germană fusese supusă unor intense bombardamente aeriele în tot acest timp. Cei mai importanţi lideri nazişţi fuseseră ucişi în luptă sau căzuseră prizonieri. Hitler era încă în viaţă şi sănătatea sa mintală părea că se deteriorează pe zi ce trecea. Ca un ultim efort de război, Führerul a cerut tuturor civililor, inclusiv copiilor, să participe la lupta de apărare a capitalei în rândurile miliţiilor Volkssturm.

Berlinul a fost cucerit de Armata Roşie pe 2 mai. Pe clădirea Reichstagului, un militar rus înalţă steagul roşu sovietic cu secera şi ciocanul.

Când această ultimă încercare a eşuat, Hitler a fost profund deziluzionat, imaginându-şi că toată lumea este împotriva lui, dar că mai are încă soldaţi pe care poate să-i trimită în luptă. Hitler şi statul său major s-au mutat în Führerbunker, un buncăr de beton de sub Cancelariei Reichului, unde, pe 30 aprilie 1945, Führerul s-a sinucis împreună cu soţia sa, Eva Braun. Amiralul Karl Dönitz a devenit şeful guvernului german şi a trimis repede un reprezentant la Reims în Franţa, pentru a semna o capitulare necondiţionată cu Aliaţii. Mareşalul Alfred Jodl a semnat capitularea necondiţionată pe 7 mai, ale cărei prevedri au intrat în vigoare pe 8 mai. Sovieticii au avut pretenţia ca capitularea să fie semnată şi la sediul statului major al forţelor sovietice. Acest lucra s-a întâmplat pe 8 mai, încetarea focului intrând în vigoare pe frontul sovietic pe 9 mai. Acesta este motivul [entru care aliaţii occidentali au sărbătorit Ziua victoriei în Europa pe 8 mai, iar Uniunea Sovietică a săbătorit Ziua Victoriei împotriva fascismului pe 9 mai.

Asia:

Japonia semnează capitularea oficială la bordul navei de luptă USS Missouri în Golful Tokyo

SUA au cucerit mai multe insule, aşa cum au fost Iwo Jima şi Okinawa şi a făcut ca principalele insule japoneze să se afle în raza de acţiune a crucişătoarelor şi portavioanelor americane. Printre multe alte zeci de oraşe japoneze, Tokyo a fost bombardat cu bombe incendiare şi doar în primul atac au murit până la 90.000 de oameni, în timp ce incendiile răvăşeau toată capitala. Marile pierderi de vieţi omeneşti au fost atribuite densităţii mari a populaţiei în zonele industriale, ca şi materialelor inflamabile din care erau ridicate în mod obişnuit construcţiile în acele vremuri. În plus, porturile şi principalele căi fluviale erau minate din aer prin Operaţiunea Foametea, care a distrus logistica acestei naţiuni insulare.

Ciupercă atomică în urma bombardamentului american de la Nagasaki, 9 August 1945

Mai târziu, pe 6 august 1945 avionul de tip B-29 "Enola Gay", pilotat de colonelul Paul Tibbets, a lansat o bombă atomică (Little Boy) asupra oraşului Hiroshima, practic stergându-l de pe suprafaţa pământului. Pe 8 august 1945, Uniunea Sovietică a declarat război Japoniei, aşa cum fusese stabilit la Yalta şi a lansat o invazie la scară largă a Manciuriei ocupate de Japonia, (Operaţiunea Furtuna de August). Pe 9 august, bombardierul B-29 "Bock's Car" pilotat de maiorul Charles Sweeney, a aruncat a doua bombă nucleară americană (Fat Man) asupra oraşului Nagasaki. Folosirea celor două bombe atomice i-au permis Împăratului Japoniei să ocolească guvernul în funcţie şi să acţioneze pentru încheierea războiului. Intrarea Uniunii Sovietice în război a avut, de asemenea, un rol în această hotărâre, dar în discursul său la radioul nipon, împăratul nu a menţionat această invazie printre motivele care ar fi dus la capitularea Japoniei. Japonia a capitulat necondiţionat pe 15 august 1945, semnând actele de capitulare pe 2 septembrie 1945 (V-J day) la bordul vasului de luptă USS Missouri în Golful Tokyo. Capitularea Japoniei în faţa Statelor Unite nu a însemnat încheierea oficială a războiului şi cu Uniunea Sovietică, cu care Imperiul Nipon nu a semnat nici până în ziua de azi un tratat de pace. În ultimele zile ale războiului, URSS a ocupat partea de sud a insulelor Kurile, o zonă deţinută până în acel moment de japonezi şi revendicate şi de sovietici. S-au făcut numeroase eforturi[2] pentru semnarea unor acorduri de pace, dar, în mod oficial, starea de război dintre cele două naţiuni continuă să existe

Partizanii iugoslavi intrând în Belgrad, octombrie 1944

## [modifică] Rezistenţa antifascistă

Articol principal: Rezistenţa în timpul celui de-al doilea război mondial

Rezistenţa în timpul celui de-al doilea război mondial a apărut în fiecare ţară ocupată şi a luat o mulţime de forme: războiul de gherilă, sabotajul, propaganda, dezinformarea, ascunderea refugiaţilor şi ajutorul dat celelilalte părţi, aşa cum era ajutorarea piloţilor aliaţi doborâţi.

Printre cele mai importante mişcări de rezistenţă s-au numărat Maquisul francez, Armata poloneză locală şi partizanii iugoslavi. În multe ţări au apărut mişcări de rezistenţă care doreau să lupte cu invadatorii Axei, chiar şi Gemania a avut o mişcare antinazistă. Deşi Anglia nu a avut parte de ocupaţia germană, britaicii s-au pregătit pentru această posibilitate, organizând Unitătile Auxiliare. Au fost formate mai multe organizaţii care să sprijine rezistenţa din străinătate, aşa cum au fost SOE în Anglia şi OSS (premergătoarea CIA) în SUA.

## [modifică] Frontul domestic

În timpul războiului, femeile au lucrat în uzinele din toate ţările implicate în război

Articol principal: Frontul domestic în timpul celui de-al doilea război mondial

Frontul domestic este numele generic dat activitătilor civililor în condiţiile războiului total.

În Marea Britanie, femeile au intrat în câmpul muncii în posturile pe care bărbătii plecaţi la luptă le lăsaseră vacante. Îmbrăcămintea, hrana, benzina şi alte mărfuri au fost raţionalizate. Cumpărarea mărfurilor de lux a fost restricţionată în mod sever, aceasta ducând la apariţia pieţei negre. Familiile au început să cultive legume în mici grădini, aşa numitele grădinile victoriei. Civilii s-au înrolat în rândul Air Raid Wardens-supraveghetorilor antiaerieni, serviciilor de urgenţa ale voluntarilor şi în alte funcţii extrem de necesare. Şcolarii au ajutat la strângerea deşeurilor pentru industria de război şi au organizat colecte de bani pentru diferite scopuri. Multe lucruri au fost economisite pentru a fi transformate în materiale utile pentru război, aşa cum a fost cazul grăsimii care putea fi transformată în nitroglicerină, sau în cazul grilajelor metalice stradale colectate pe post de fier vechi.

În Statele Unite ale Americii şi Canada, femeile s-au angajat de asemenea în intreprinderi pentru a înlocui forţa de muncă masculină, deşi în număr mai mic decât în Anglia. În SUA, aceste femei muncitoare erau numite "Rosies", de la Nituitoarea Rosie. Franklin D. Roosevelt a declarat că efortul făcut de civili în ţară era la fel de important pentru câştigarea războiului ca şi efortul soldaţilor de pe front.

Fată muncind într-o fabrică din Uniunea Sovietică

În Germania, cel puţin la începutul războiului, erau surpinzător de puţine restricţii ale activităţilor civililor. Cele mai multe mărfuri de bază nu au fost raţionalizate, dar la mărfurile de lux accesul germanilor fusese puternic îngrădit încă înaintea izbucnirii războiului, iar după declanşarea conflagraţiei mondiale acestea din urmă au devenit şi mai rare şi mai greu de obţinut. De exemplu, faimoasa Volkswagen ("Maşina populară"), pe care Hitler o promisese tuturor germanilor, nu a fost produsă decât după război. În schimb, uzinele Volkswagen au lucrat intens pentru industria militară. Doar mai târziu în timpul războiului, civilii au fost organizaţi pentru ajutorarea efortului de război nazist. Spre exemplu, munca femeilor nu a fost complet mobilizată aşa cum se făcuse în SUA sau în Anglia. Adevărul este, însă, că în Germania Nazistă a fost folosită la o scară nemaiîntâlnită munca forţată a sclavilor evrei sau a prizonierilor din ţările ocupate.

Populaţia civilă a fost implicată foarte puternic în producţia de război şi a fost supusă îndoctrinării prin propagandă în ambele taberele aflate în luptă.

## [modifică] Noile tehnologii

Articol principal: Noile tehnologii în timpul celui de-al doilea război mondial

Maşina Enigma pentru criptare

Cercetările ştiinţifico-tehnice susţinute făcute în cadrul efortului de război, (inclusiv eforturile proiectlui Manhattan care au dus la apariţia bombei atomice), au avut un impact covârşitor asupra comunităţii ştiinţifice, aşa cum au fost crearea reţelei naţionale de laboratoare în SUA şi apariţia unor ştiinţe noi precum cibernetica. În plus, presiunea uriaşa pentru efectuarea unui număr mare de calcule necesare diferitelor proiecte, aşa cum au fost algoritmii necesari spargerii codurilor, sau tabelele balistice, au accentuat nevoia pentru dezvoltarea tehnologiei computerului electronic. Dacă războiul a stimulat cercetările pentru dezvoltarea unor tehnologii cu folosinţă militară, aşa cum au fost radarul sau radioul, tot el a încetinit cercetările în domenii considerate nefolositoare în timp de război, precum televiziunea.

Epoca avioanelor cu reacţie a fost deschisă în timpul războiului de apariţia avionului german Heinkel He 178, primul avion cu turboreactor, a avionului german Messerschmitt 262, primul avion cu reacţie care a intrat în luptă şi a primului avion aliat cu reacţie, Gloster Meteor. În timpul războiului, germanii au produs mai multe tipuri de bombe zburătoare, (primele bombe inteligente), bombele V-1, (prima rachetă de croazieră) şi rachetele V-2, (prima rachetă balistică). Racheta V-2 a fost primul pas pe drumul cuceririi spaţiului cosmic, de vreme ce traiectoria ei o ducea în stratosferă, mai sus şi mai repede decât orice alt avion. Această rachetă a dus la dezvoltarea programului pentru crearea rachetelor balistice intercontinentale (ICBM). Wernher Von Braun a condus programul V-2 în Germania, iar mai târziu a emigrat în SUA, unde a condus programul american spaţial, care a dus la crearea rachetei Saturn 5, cu ajutorul căreia omul a păşit pe Lună în 1969.

Tehnologiile militare s-au dezvoltat într-un ritm rapid, în numai şase ani rata de înlocuire a materialelor militare a fost nemaipomenită, de la avioane la armele mici de infanterie. Avioanele cu reacţie de la sfârşitul războiului depăşeau uşor la toate capitolele orice avion modern în 1939, aşa cum era la vremea lui Spitfire Mark I. Bombardierele de la începutul războiului, care produseseră carnagii nemaipomenite, au fost aproape toate doborâte în 1945, în multe cazuri cu un singur foc direcţionat prin radar a unui [[proiectil de proximitate|proeiectil antiaerian de proximitate]]. Avionul japonez Zero, ultramodern în 1941, devenise în 1944, în timpul Bătaliei din Marea Filipinelor, "ţinta pentru antrenament a Marinei". Tancurile construite la sfârşitul războiului, aşa cum a fost tancul greu sovietic Stalin sau tancul mediu german Panther, surclasau fără probleme tancurile de la începutul războiului, precum a fost Panzer IV. Incapacitatea de debarcare şi acţiunile haotice din timpul dezastruaselor acţiuni amfibii ale primului război mondial au fost depăşite. Vasul Higgin, (primul vehicul de debarcare), DUKW, (un vehicul amfibiu cu tracţiune pe şase punţi), şi tancul amfibiu au fost proiectate şî construite pentru a permite aliaţilor occidentali debarcările pe plaje. În această perioadă a apărut şi conceptul managementului de proiect, în conformitate cu care toată activitatea inginerească din zilele noastre este organizată.

## [modifică] Impactul asupra civililor. Atrocităţile de război

Prizonieri înfometaţi în lagărul de concentrare de la Ebensee, Austria. Lagărul era folosit pentru experimente "ştiinţifice".

Al doilea război mondial a fost martorul unor atrocităţi la scară globală împotriva populaţiei civile a mai multor naţiuni împlicate în conflagraţie. Germanii au ucis între 11 şi 24 de milioane de civili în acte atent plănuite, care pot fi caracterizate doar ca genocid şi crimă în masă, acţiuni care aveau de multe ori prioritate în faţa nevoilor militare presante. Uniunea Sovietică şi Japonia au folosit sistemul lagărelor de muncă, uneori impotriva propriilor cetăţeni. Japonia a ucis aproximativ 6 milioane de cetăţeni în zonele ocupate, iar URSS aproximativ 4 milioane, din care jumătate erau cetăţeni sovietici.[3]. Britanicii au supus bombardamentelor-covor mai multe oraşe germane, (în parte ca răspuns la bombardamentele germane asupra Londrei ), dar au continuat aceste atacuri chiar şi după ce valoarea lor strategică a devenit incertă, (este cazul bombardării Drezdei din 1945). Astfel de bombardamente au dus la moartea a sute de mii de civili germani. Mai mult, aviaţia aliată anglo-americană a dus la îndeplinire mai multe bombardamente strategice asupra oraşelor japoneze, în care zonele industriale erau întreţesute cu cele civile, ducând la moartea sutelor de mii de civili. Aceste atacuri au culminat cu lansarea celor două bombe nucleare de la Hiroşima şi Nagasaki. Proporţiile atrocităţilor celui de-al doilea război mondial fac parte din moştenirea războiului şi au un impact de durată asupra civilizaţiei umane.

### [modifică] Genocidul

Rutele naziste importante de deportare către lagărele naziste de exterminare în timpul Holocaustului.
Victimile ale Masacrul de la Nanking îngropate în "Şanţul celor zece mii de cadavre".

Articol principal: Holocaust

Odată cu izbucnirea războiului, Germania a început primul stadiu a ceea ce avea să fie numit Holocaust, masacrarea premeditată la scară industrială a 9 până la 11 milioane de oameni, (cifrele sunt aproximative). Grupurile considerate "indezirabile" îi includeau în special pe evrei, polonezi, prizonierii ruşi de război, slavi, rromi, sinti, persoanele cu probleme mentale sau handicapuri fizice, homosexualii, Martorii lui Iehova, disidenţii politici şi comuniştii.

Deşi toate aceste grupuri au fost ţinta asasinatelor germane, evrei au fost ţinta principală a uciderilor în masă, între 5 şi 6 milioane de evrei fiind ucişi de nazişti şi de colaboratorii lor.

La început, germanii foloseau plutoanele de execuţie, Einsatzgruppen, pentru a duce la îndeplinire masacre de proporţii în aer liber, în unele cazuri fiind împuşcaţi până la 33.000 de oameni într-o singură zi, ca de exemplu la Babi Yar. Din 1942, conducerea nazistă a hotărât punerea în aplicare a Soluţiei Finale (Endlösung), genocidul evreilor europeni, şi mărirea ritmului şi proporţiilor uciderilor. În veme ce în lagărele de concentrare şi în lagărele de muncă erau întemniţaţi inamicii politici ai naziştilor încă din perioadă de după cucerirea puterii în 1933, conducerea nazistă a luat hotărârea construirii a şase noi lagăre de exterminare, special concepute pentru uciderea evreilor. Printre acestea, cele mai importante au fost lagărul de exterminare de la Treblinka şi lagărul de exterminare de la Auschwitz. Milioane de evrei au fost strânşi în ghetouri supraaglomerate, de unde au fost mai apoi transportaţi către "lagărele morţii", unde erau gazaţi sau împuşcaţi, de cele mai multe ori imediat după ce erau coborâţi din trenurile de transport.

### [modifică] Lagărele de concentrare, de muncă şi de internare

Articole principale: Lagăr de concentrare, Gulag, Internarea americanilor de origine japoneză

În afară de lagărele naziste de concentrare, Gulagurile sovietice, (lagărele de muncă), au provocat moartea a mulţi cetăţeni din ţările ocupate de ruşi: Polonia, Lituania, Letonia, Estomnia şi Basarabia, ca şi a prizonierilor de război germani, ca şi a unor cetăţeni sovietici consideraţi oponenţi ai regimului stalinist, sau membrii unor grupuri etnice considerate neloiale URSS (cecenii, de exemplu).

lagărele japoneze de prizonieri de război aveau de asemenea o rată a mortalităţii foarte ridicate, mulţi dintre prizonieri americani sau englezi fiind folosiţi la munci extenuante în condiţii foarte proaste de alimentaţie, nu cu mult mai bune decât în lagărele germane de concentrare.

În SUA şi Canada, sute de mii de nord-americani originari din Japonia au fost internaţi de guvernele ţărilor respective. Deşi în aceste lagăre internaţii nu erau supuşi la munci grele, izolarea forţată şi condiţiile de viaţă sub standardul normal erau o obişnuinţă.

### [modifică] Crimele de război şi atacurile asupra civililor

Articole principale: Crimele japoneze de război, Bombardament strategic, Procesele de la Nüremberg

Aproape toate formele închipuite de atrocităţi au avut loc pe frontul de răsărit. Milioane de evrei, polonezi, ucrainieni, belaruşi şi ruşi au fost ucişi în mod sistematic de nazişti şi colaboratorii lor. Peste un milion de iugoslavi au fost executaţi ca represalii la activităţile partizanilor. Peste 3 milioane de prizonieri de război sovietici au fost ucişi de nazişti.

Ocupaţia sovietică în Polonia a fost extrem de brutală. Între 1939 şi 1941, peste 1,8 milioane de foşti cetăţeni polonezi au fost ucişi sau deportaţi. În 1940, autorităţile sovietice au ordonat executarea a mai mult de 22.000 de cetăţeni polonezi, în special ofiţeri de armată, dar şi oameni de ştiinţă, politicieni, doctori, avocaţi, preoţi şi poliţişti, în în pădurea Katyn. Populaţia civilă a suferit cumplit. Populaţia Kievului a scăzut cu 90% între începutul deceniului al patrulea şi 1945, din cauza foametei pricinuită de politica agrară a lui Stalin, dar cel mai mult din cauza naziştilor. La sfârşitul războiului, au fost semnalate cazuri de răzbunări ale soldaţilor Armatei Roşii împotriva populaţiei civile din Germania.

Executarea a 300 de prizonieri de război polonezi la Ciepielów de soldaţii Regimentului al XV-lea Motorizat German

Japonezii sunt vinovaţi ucideri în masă. Milioane de civili din ţările asiatice ocupate şi prizonieri de război aliaţi au fost ucişi sau folosiţi ca sclavi. Cele mai cunoscute atrocităţi au fost făptuite în China, printre acestea aflândus-se masacrarea a aproape o jumătate de milion de oameni în timpul masacrului din Nanjing şi experienţele cu arme bilogice din Manciuria făcute de Unitatea 731, având drep „cobai” populaţia civilă. Crimele japoneze de război mai includ violul, jaful, asasinatul, canibalismul şi forţarea femeilor din ţările ocupate să lucreze ca sclave sexuale, cunoscute şi ca "femei pentru reconfortare". Cele mai multe sclave sexuale au fost în Coreea, ţară pe care Japonia a ocupat-o între 1910 şi 1945.

În al doilea război mondial s-au petrecut primele bombardamente la scară mare împotriva zonelor locuite. Germania a bombardat ţinte civile din prima zi de război. În prilmele zile de război, guvernul britanic a ordonat RAF să respecte strict regulile internaţionale ale războiului, care interziceu bombardarea civililor, dar aceste restricţii au fost relaxate treptat, până la a fi total abandonate în 1942. Până în 1945, bombardamentele strategice ale oraşelor au fost folosite la scară largă de ambele tabere aflate în conflict. Bombardamentele germane ale oraşelor poloneze, ruseşti, englezeşti şi iugoslave sunt responsabile pentru moartea a aproximativ 600.000 de civili. Bombardamentele strategice ale aliaţilor anglo-americani asupra oraşelor Axei, (Tokyo, Hamburg şi Drezda), ca şi folosirea bombei nucleare americane împotriva a două oraşe japoneze, Hiroşima şi Nagasaki, au ucis aproximativ 400.000 de germani şi între 350.000 şi 500.000 de japonezi. Fără a fi o scuză pentru cei care au bombardat neselectiv ţinte civile şi militare, trebuie spus că, în cazul oraşelor japoneze, atelierele şi uzinele erau situate în preajma zonelor locuite, uneori întreţesute ce acestea, ceea ce îngreuia foarte mult sarcina celor care urmăreau atacarea maşinii de război nipone. ([4]).

Începând din 1945 şi până în 1951, oficiali germani şi japonezi au fost acuzaţi de crime de război. Cei mai importanţi lideri germani au fost acuzaţi de genocid şi crime de război în Procesele de la Nüremberg ca şi în alte procese. Mai multe oficialităţi japoneze au fost judecaţi pentru crime de război în Procesul crimelor de război japoneze de la Tokyo şi în alte procese ţinute în mai multe ţări sud-est asiatice.

## [modifică] Urmări

Articol princpal: Efectele celui de-al doilea război mondial

### [modifică] Pierderile omeneşti

Cimitirul militar american din Normandia

Articol principal: Pierderile omeneşti ale celui de-al doilea război mondial

Cel puţin 60 de milioane de oameni şi-au pierdut viaţa în cel de-al doilea război mondial —aproximativ 25 de milioane de soladaţi şi cam 35 de milioane de civili. Estimările variază destul de mult. Aceste cifre includ pe cei aproximativ 6 milioane de evrei şi cei 4 milioane de ne-evrei (polonezi, rromi, homosexuali, comunişti, dizidenţi, handicapaţi, prizonieri sovietici, etc) ucişi în lagărele Holocaustului.

Forţele Aliaţilor au pierdut aproximativ 17 milioane de soldaţi morţi, (din care aproximativ 10 milioane de sovietici şi 4 milioane de chinezi), iar forţele Axei au pierdut cam 7 milioane de soldaţi morţi, (din care aproximativ 5 milioane au fost germani). Uniunea Sovietică a suferit cele mai grele pierderi omeneşti: între 20 şi 28 de milioane de morţi în total, din care 13 – 20 milioane erau civili. Per total, 80% dintre pierderile omeneşti au fost de partea Aliaţilor, iar restul de 20% de partea statelor Axei.

### [modifică] O lume în ruine

La sfârşitul războiului, milioane de refugiaţii erau pe drumuri, economia europeană se prăbuşise, 70% din infrastructura industrială a vechiului continent fusese distrusă.

Învingătorii răsăriteni au pretins plata unor despăgubiri de război de către naţiunile învinse. În Tratatul de pace de la Paris s-a stabilit că inamicii Uniunii Sovietice, Ungaria, România şi Finlanda, trebuiau să plătească câte 300.000.000 de dolari (la cursul anului 1938), iar Italia trebuia să plătească 360.000.000 de dolari împărţiţi în principal între Grecia, Iugoslavia şi Uniunea Sovietică.

Spre deosebire de ce s-a întâmplat la sfârşitul primului război mondial, învingătorii apuseni nu au pretins despăgubiri de război din partea ţărilor învinse. Mai mult, un plan gândit de Secretarul de Stat al SUA, George Marshall, "Programul de refacere europeană", mai bine cunoscut ca Planul Marshall, cerea Congresului SUA să aloce milioane de dolari pentru reconstruirea Europei. A fost pus în practică şi Sistemul Bretton Woods, ca parte a eforturilor de reconstruire globală a capitalismului şi de reconstruire a lumii postbelice.

În Olanda, planurile originale de a cere o compensaţie monetară uriaşă şi chiar de a anexa o regiune din Germania, care ar fi dublat suprafaţa ţării, au fost abandonate până în cele din urmă. Însă, numeroşi germani care trăiau în Olanda de multă vreme, au fost declaraţi cetăţeni ostili şi au fost închişi într-un lagăr de concentrare în cadrul unei operaţii cunoscute ca Laleaua Neagră. În cele din urmă, 3691 de etnici germani au fost deportaţi.

Războiul a dus de asemenea la creşterea intensităţii mişcărilor de independenţă în coloniile africane, asiatice şi americane ale puterilor europene, cele mai multe dintre aceste teritorii dependente câştigându-şi independeţa în următorii douăzeci de ani.

### [modifică] Organizaţia Naţiunilor Unite

Organizaţia Naţiunilor Unite a fost fondată ca un rezultat direct al celui de-al doilea război mondial

De timp ce Liga Naţiunilor a eşuat în mod evident să prevină războiul, a fost pusă la cale o nouă ordine internaţională. În 1945 a fost fondată Organizaţia Naţiunilor Unite. Pentru a preveni izbucnirea unui război la fel de devastator ca a doua conflagraţie mondială şi pentru a asigura o pace durabilă în Europa, în 1951 a fost înfiinţată Comunitatea Europenă a Cărbunelui şi Oţelului, (Tratatul de la Paris), predecesoarea Uniunii Europene. ONU este responsabilă şi pentru crearea statului modern Israel în 1948, în parte ca răspuns la Holocaust.

### [modifică] Începuturile Războiului Rece

Articol principal: Războiul Rece Sfârşitul celui de-al doilea război mondial a concis, după părerea multor istorici, cu sfârşitul poziţiei de superputere a Marii Britanii şi câştigarea acestei poziţii de către Statele Unite ale Americii şi Uniunea Sovietică. Relaţiile dintre cele două noi superputeri mondiale s-au deteriorat neîncetat, încă din timpul războiulu, pentru a ajunge la cote deosebit de periculoase în deceniile care au urmat victoriei împotriva nazismului.

În zonele ocupate de trupele aliaţilor occidentali, au fost restabilite guvernele antebelice sau s-au format guverne noi democratice. În zonele ocupate de trupele sovietice, inclusiv în ţările foştilor aliaţi, precum Polonia, au fost create state comuniste. Acestea au devenit state satelit ale URSS-ului. Astfel, la numai câţiva ani de la încheierea războiului, Europa a ajuns să fie divizată de-a lungul unei graniţe ideologice. S-au format două blocuri – de est şi de vest – reprezentate de Pactul de la Varşovia şi respectiv de NATO.

Germania a fost împărţită în patru zone de ocupaţie, zonele americană, franceză şi britanică urmând să formeze Germania de Vest, iar în zona sovietică apărând Republica Democrată Germană (Germania Răsăriteană). Austria a fost din nou separată de Germania şi a fost de asemenea împărţită în patru zone de ocupaţie, care în cele din urmă s-au reunit în statul modern Austria. Coreea a fost divizată în două de-a lungul paralelei 38o.

## [modifică] Vezi şi:

### [modifică] Articol principal

Al Doilea Război Mondial - Navighează prin istorie:
Fronturi | Articole specifice | Participanţi | Vezi şi
Preludiu:

- Cauze
- în Europa
- în Asia

Fronturi de operaţiuni principale:

- Europa
- Europa de Est
- Africa & Mediterana
- Orientul Mijlociu
- Asia & Pacific
- Atlantic

1939:

- Campania din Polonia

1940:

- Campania din Norvegia
- Bătălia Franţei
- Bătălia Angliei
- Campania din Africa de Nord
- Campania din Balcani

1941:

- Operaţiunea Barbarossa
- Frontul de Est
- Atacul de la Pearl Harbor

1942:

- Bătălia de la Stalingrad
- Operaţiunea Torţa

1943:

- Bătălia de la Kursk
- Campania din Italia

1944:

- Bătălia din Normandia
- Bătălia din Ardeni

1945:

- Sfârşitul celui de-Al Doilea Război Mondial în Europa
- Hiroşima & Nagasaki
- Operaţiunea Furtuna din August
- Ziua Victoriei asupra Japoniei

- Rezistenţa
- Tehnologia
- Producţia militară
- Echipament
- Criptografie
- Blitzkrieg

Impactul asupra civililor & atrocităţi:

- Holocaust
- Crime de război japoneze
- Bombardamentul strategic

Urmări:

- Efecte
- Pierderi omeneşti
- Războiul Rece

- Participanţi

- Aliaţii
  - Uniunea Sovietică
  - Statele Unite ale Americii
  - Regatul Unit
  - China
  - Franţa
  - Polonia
  - Grecia
  - Cehoslovacia
  - Brazilia
  - Canada
  - Egipt
  - Australia
  - Noua Zeelandă
  - India
  - alţii...

- Axa
  - Germania Nazistă
  - Japonia
  - Italia
  - Finlanda
  - România
  - Bulgaria
  - Ungaria
  - Croaţia
  - Slovacia
  - alţii...

- Cronologia
- Categorii
- Lupte
- Oameni
- Conferinţe
- Război total
- Al Doilea Război Mondial în cultura contemporană
- Dictatul de la Viena

Wikimedia Commons conţine materiale multimedia legate de Al doilea război mondial
La Wikisursă există texte originale legate de World War II
Wikimanuale are mai multe informaţii legate de Al Doilea Război Mondial

### [modifică] Alte articole

  Vezi Lista luptelor celui de-al doilea război mondial pentru detalii despre bătăliile, campaniile şi operaţiunile celui de-al doilea război mondial.

- Lista produselor introduse pentru/în timpul celui de-al doilea război mondial
- Istoria României
- România în Al Doilea Război Mondial
- Primul Război Mondial
- Nazism
- Lagăr de concentrare
- Fascism

## [modifică] Legături externe

### [modifică] Generale

- World War II History in one sixth scale
- BBC History: World War Two
- Deutsche Welle special section on World War II created by one of Germany's public broadcasters on World War II and the world 60 years after.
- WW2DB: The World War II Database
- World War II, Wars And Battles
- Directory of Online World War II Indexes & Records
- World War II history
- Phil's World War II pages - Compact a quick to use
- Halford Mackinder's Necessary War An essay describing the geopolitical aspects of World War II
- Bunker Pictures: Pictures, locations, information about bunkers from WW2 and The Atlantikwall

### [modifică] Media

- World War II Multimedia Database
- US National Archives Photos
- Color photographs of the war
- The Canadian Letters and Images Project, World War II
- World War II Memorial Pictures
- Multimedia map - Presentation that covers the war from the invasion of Russia to the fall of Berlin
- Thousands of World War II Photographs & Movies - Free to download
- Virtual Museum of World War II - interesting pictures & info

### [modifică] Povestiri

- WW2 People's War - A project by the BBC to gather the stories of ordinary people from World War II
- WWII, divisive memories (en) - from an online issue from www.cafebabel.com
- Memories of Leutnant d.R. Wilhelm Radkovsky 1940-1945
- Workers' War: Home Front Recalled - A project by London Metropolitan University, TUC and the National Pensioners Convention to document the history of workers during World War II

### [modifică] Specifice

- Germany's surrender documents.
- Online Newspaper Archive
- World War II Through Cartoons
- Veterans Of The US Armed Forces Services, information, resources, and image gallery for veterans of the United States Armed Forces.
- Front page of the 6 June, 1944 edition of The New York Times.
- Using Historical Statistics To Teach about World War II. ERIC Digest.
- World War II in the Curriculum
- German military uniforms
- World War II Reenacting
- Speech delivered by premier Benito Mussolini (Rome, Italy, February 23, 1941)
- Daily reports - Extremely detailed daily action reports from the German side

### [modifică] Documentare

- The World at War (1974) is a 36 piece BBC series which covers most aspects of World War II from many points of view. It includes interviews with many key figures (Karl Dönitz, Albert Speer, Anthony Eden etc.) (Imdb link)
- The Second World War in Colour (1999) is a three episode documentary showing unique footage in color

(Imdb link)

Adus de la "http://ro.wikipedia.org../../../a/l/_/Al_doilea_r%C4%83zboi_mondial.html"

Categorii: Al Doilea Război Mondial | Al doilea război mondial | Istorie contemporană | Conflicte militare | Războaie

##### Views

- Articol
- Discuţie
- Versiunea curentă

##### Caută

##### În alte limbi

- Afrikaans
- Alemannisch
- Anglo Saxon
- العربية
- Asturianu
- Башҡорт
- Беларуская
- Български
- Brezhoneg
- Bosanski
- Català
- Česky
- Cymraeg
- Dansk
- Deutsch
- Ελληνικά
- English
- Esperanto
- Español
- Eesti
- Euskara
- فارسی
- Suomi
- Français
- Frysk
- Gaeilge
- Galego
- Avañe'ẽ
- עברית
- Hrvatski
- Magyar
- Interlingua
- Bahasa Indonesia
- Ido
- Íslenska
- Italiano
- 日本語
- ქართული
- 한국어
- Latina
- Lëtzebuergesch
- Limburgs
- Lietuvių
- Latviešu
- Македонски
- Bahasa Melayu
- Malti
- Plattdüütsch
- Nederlands
- Norsk (nynorsk)
- Norsk (bokmål)
- Polski
- Português
- Русский
- Sicilianu
- Srpskohrvatski / Српскохрватски
- Simple English
- Slovenčina
- Slovenščina
- Shqip
- Српски / Srpski
- Svenska
- Kiswahili
- தமிழ்
- ไทย
- Tagalog
- Türkçe
- Українська
- اردو
- Tiếng Việt
- Walon
- ייִדיש
- 中文
- Bân-lâm-gú
- 粵語