Історія Румунії - Вікіпедія

# Історія Румунії

### Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

| Цю статтю необхідно відформатувати, використовуючи мову розмітки Вікі. Ви можете допомогти проекту, зробивши це!

## [ред.] Давня історія

Сліди найдавніших людей на території Румунії датуються епохою палеоліту. У другій пол. З тис. до н.е. відбулося вторгнення індоєвропейських пастуших племен з Північного Причорномор'я і Центральної Європи. Внаслідок асиміляції ними автохтонів в епоху бронзи утворилася фракійська етнічна спільнота, до якої належали племена гетів і даків. Перші з них заселили береги нижньої частини Дунаю, другі - Трансільванію (Семигород), а також частину Молдови та Валахії (Волощини). На розвиток гето-дакійських племен мали вплив грецькі міста-держави Істрія, Каллатія, Томи, засновані на чорноморському узбережжі (Добруджа) у 7-6 ст. до н. е. У 6 ст. до н. е. на територію Р. з Північного Причорномор'я просуваються скіфи, а на поч. З ст. н. е. у Трансільванії осіли кельти (згодом, як і скіфи, асимільовані місцевим фракійським населенням).

Наприкін. 1 ст. до н.е. регіон між Балканським хребтом і Дунаєм, включаючи Добруджу з грецькими полісами, завоювали римляни. Союзи гето-фракійських племен вели війни з Римською імперією. У першій пол. 1 ст. до н. е. робилися спроби створення великих військово-політичних об'єднань греко-фракійських племен під владою царя Беребісти, а пізніше (наприкін. 1 ст. до н.е.) - царя Децебала. За правління імператора Траяна на поч. 2 ст. Рим захопив землі даків і створив на цій території провінцію Дакію. Під час воєнних дій значна частина дакійського населення загинула, а решта була романізована (засвоїли латинську мову, чимало елементів римської культури й побуту). Однак всезростаючий натиск варварів на кордони імперії примусив римлян у 271 покинути Дакію.

Під час Великого переселення народів у 3-6 ст. через територію Дакії проходили і на деякий час осідали різні племена: готи, гуни, гепіди, авари та ін. На поч. 6 ст. на лівому березі Дунаю розселилися слов'янські племена (анти, склавіни), які проживали тут спільно з місцевим романізованим гето-фракійським населенням і пізніше були асимільовані. Внаслідок цього в 10 ст. утворилася східнороманська етнічна спільнота волохів -предків румунів і молдован. У 9-10 ст. на більшу частину сучасної території Р. поширювалася влада Першого, а в12-13 ст. частково і Другого Болгарського царства. У 11-12 ст. Трансільванія перейшла під владу Угорського королівства. З 9 ст. Молдову заселяли східнослов'янські племена тиверців, а згодом уличів, які заснували тут міста Пересічень, Тегинь, Білгород. З 10 ст. територія Молдови входила до складу Київської Русі, а в 12-13 ст. - Галицько-Волинської держави. Молдову перетинали торговельні шляхи, що йшли з Галичини до Чорного моря. На Дунаї галицькі купці заснували місто Малий Галич (Галац). У пониззя Дунаю з Галицько-Волинської держави переселялися втікачі-смерди й представники ін. верств населення - т. зв. берладники. Ними на півдні Молдови було утворено Берладське князівство з містами Берладь (Бирлад), Текуч і Малий Галич.

## [ред.] Середні віки

У 11-12 ст. Р. зазнала набігів кочових племен - печенігів, половців, а в 13 ст. - монго-ло-татарської навали. Молдова і частково Валахія опинилися під золотоординським пануванням. У 12-13 ст. волохи розселилися у Східному Прикарпатті, поступово асимілюючи корінне давньослов'янське населення та руських поселенців з Галицької землі. Пізніше волохи розселились і в південних районах Галичини: у 15 ст. колонізували західні схили Карпат. Після припинення монголо-татарської навали виникають два румунські князівства - Валахія (6л. 1324) і Молдова (1359). До складу останнього ввійшла і Буковина, населена переважно українцями. На чолі обох держав стояли господарі (воєводи). Влада господарів значною мірою залежала від великих землевласників - бояр, що займали всі вищі посади у князівствах. За престол в обох державах точилася постійна боротьба. У Молдовському князівстві у ній брали участь і українські претенденти. Так, деякий час (1373-74, 1400-01) Молдовою правив князь Юрій Коріятович. Валахія змушена була стати васалом Угорщини, а Молдова у 1387-1497 визнавала васальну залежність від польського короля. Молдовські загони в складі польсько-литовсько-українського війська брали участь у Грюнвальдській битві 1410.

З 15 ст. посилюються економічні зв'язки Молдови з Галичиною. Молдовські купці підтримувала тісні торговельні відносини з галицькими містами, особливо зі Львовом. Молдовські селяни, втікаючи від тяжкого феодального гніту, часто переселялись у Галичину і Буковину. На поч. 1490 років молдовські селяни взяли участь у народному повстанні під проводом Мухи (див. Мухи повстання 1490-92). У 1514 в Трансільванії розгорнулося селянське повстання під проводом Д. Дожі, яке підтримало населення Закарпаття.

З 14 ст. румунські землі зазнали експансії Османської імперії. З 1411 Волоське князівство мало сплачувати Порті данину. У другій пол. 15 ст. проти турецької влади виступив молдовський господар Стефан III Великий, але, зазнавши поразки, змушений платити данину. Протягом 16 ст. Дунайські князівства потрапляють у залежність від Туреччини, хоч і зберегли юридичну автономію в системі Османської імперії. Після перемоги при Мохачі (1526) і розпаду Угорського королівства Туреччина в 1541 встановила сюзеренітет над Трансільванським князівством.

З серед. 16 ст. у Молдову здійснюють походи запорозькі козаки, які, з одного боку, допомагали молдованам в їхній боротьбі проти турецького гніту, а з іншого - не раз втручались у внутрішню боротьбу за владу в князівстві. У 1563 відбувся похід у Молдову українських козаків на чолі з гетьманом Д.Вишневецьким.

В останні десятиліття 16 ст. у Молдовському князівстві розгорнулася національно-визвольна боротьба проти турецького панування. У 1574 її очолив господар Іван Вода Лютий, який закликав на допомогу запорозьких козаків на чолі з І.Свирговським. Молдовсько-козацьке військо здобуло ряд перемог і зайняло міста Бухарест, Тягині (Бендери) і Білгород. Проте внаслідок чвар у молдовському таборі та через зраду коменданта Хотинської фортеці Ієремії Чарнавіча молдовсько-козацькі частини були розбиті в бою біля Кагульського озера (9-14.6.1574). Військове співробітництво молдован з запорозькими козаками у боротьбі проти турецьких загарбників тривало і в наступні десятиліття. Найбільшого розмаху антиосманський рух набрав у 1577 під проводом козацького отамана Івана Підкови. Останньому вдалося на деякий час навіть зайняти молдовський престол, однак його загони зазнали поразки від військ султана Мурада III. У 1578 якийсь Олександр на чолі загону козаків з'явився у Молдові, зайняв її столицю Ясси, проте незабаром був розбитий турками. У 1583 козаки вчинили напад на турецькі гарнізони у Молдові, поруйнувавши фортецю у Бендерах. У 1594 і 1595 походи в Молдовське князівство здійснили козацькі загони під проводом С.Наливайка і Г.Лободи. У 1600 боротьбу проти турецького панування очолив волоський господар Міхай Хоробрий (1593-1601), у війську якого було і 7 тис. українських козаків. М. Хороброму вдалося на короткий строк об'єднати Валахію, Молдову і Трансільванію в єдине князівство.

Територія Молдови стала ареною Хотинської війни 1620-21 між Польщею й Туреччиною, на початку якої польська армія зазнала поразки у Цецорській битві 1620. У ході воєнних дій українське козацьке військо, що налічувало понад 40 тис. вояків, під проводом гетьмана П.Сагайдачного разом із польськими загонами розбило турків і татар у Хотинській битві 1621.

У серед. 16 ст. з метою забезпечення сприятливих зовнішньополітичних умов для протистояння впливу Речі Посполитої та Туреччини придунайські країни - Валахія, Трансільванія і особливо Молдова намагалися налагодити тісні дипломатичні та воєнно-політичні стосунки з Гетьманщиною. У серпні 1648 князь Трансільванії (Семигороддя) Юрій II Ракоці через Ю.Немирича встановив союзницькі відносини з гетьманом Б.Хмельницьким і заручився його підтримкою в боротьбі за польський престол після смерті короля Владислава IV Вази. У вересні 1650 молдовський господар Василь Лупул уклав з Б.Хмельницьким союзницьку угоду і видав заміж за сина гетьмана Т.Хмельницького свою дочку Розанду. У квітні 1653 козацьке військо під командуванням Т.Хмельницького допомогло В.Лупулу тимчасово повернути молдовський престол, який за підтримки Речі Посполитої, Валахіїта Трансільванії захопив ставленик боярської опозиції С.Георгіцу (див. Молдовські походи 1650, 1652 і 1653). У 1654 молдовський господар С.Георгіцу (повернув собі престол у кін. 1653) намагався встановити добросусідські відносини з Б.Хмельницьким та І.Виговським і отримати від Гетьманщини військову допомогу в боротьбі проти Османської імперії та Кримського ханства. Після кількох років напруження в українсько-трансільванських стосунках у 1656 підписано військово-політичний договір між Б.Хмельницьким і князем Юрієм II Ракоці. У 1657 під час походу трансільванських військ на Польщу їхніми союзниками у цій кампанії був 20-тисячний український корпус на чолі з полковником А.Ждановичем. Спертися на допомогу запорозьких козаків у боротьбі з Османською імперією намагалися волоський господар Міхня III (1658-59), молдовський господар Константин Щерба та претендент на молдовський трон, колишній господар Штефан Петричейку.

Протягом століть Молдову (меншою мірою Валахію) пов'язували з Україною не лише військові, дипломатичні, торговельні, але і культурні та церковні стосунки. До цього спричинилося спільне минуле обох народів - русинів-українців і молдован - спочатку у межах Київської, потім Галицько-Волинської держав, спільні релігійно-культурні традиції. Офіційною мовою в Молдові була церковнослов'янська (в українській редакції). В 16-17 ст. молдовські господарі стали фундаторами багатьох церков в Україні (зокрема, Успенської та Параскеви-П'ятниці у Львові). Син молдовського господаря Симеона Могили П.Могила став видатним українським церковно-політичним і культурним діячем, Київським митрополитом. П.Могила взяв активну участь у створенні в Молдові та Валахії учбових закладів на зразок Києво-Могилянської колегії, сприяв заснуванню в цих князівствах друкарень. У 1697 у Валахії було видано граматику М.Смотрицького, яка послужила зразком і для першої румунської граматики. Після поразки під Полтавою на території Молдовського князівства деякий час перебували гетьман України І. Мазепа (помер побл. Бендер) та його наступник П.Орлик.

У 17 ст. розгорнулася боротьба за Трансільванію між Османською імперією та імперією Габсбургів, яка в 1690 завоювала трансільванські землі. Габсбурзьке володарювання не поліпшило становище православних волохів у цьому краї. В 1784 у Волощині відбулося селянське повстання під проводом Хорії, Клошки і Крішана. З поч. 18 ст. посилився інтерес до Дунайських князівств з боку Московського царства. Молдовський господар Дмитро Кантемир уклав з царем Петром І союзний договір, і молдовські війська воювали на боці Московської держави проти турків під час Прутського походу 1711. Похід закінчився поразкою московських військ, що ще більше посилило політичну залежність Дунайських князівств від Османської імперії. Порта стала призначати господарями своїх безпосередніх ставлеників - представників багатих грецьких родин, що жили у Стамбулі (т.зв. фанаріотів).

У другій пол. 18 ст. пожвавилася торгівля князівств з українськими землями. Після зруйнування російським урядом Запорозької Січі 1775 частина козаків переселилась у пониззя Дунаю, де заснувала Задунайську Січ. Протягом другої пол. 18-19 ст. Дунайські князівства стали об'єктом суперництва Росії, Австрії й Туреччини, ареною російсько-турецьких воєн. Зокрема, воєнні дії Росії й Австрії проти Туреччини 1774 призвели до захоплення Австрією Буковини (за винятком Хотинського повіту). За Ясським мирним договором 1791 лівобережні райони Молдови приєднала до себе Росія, кордон князівства пройшов по Дністру За Бухарестським мирним договором 1812 до Росії відійшли українські землі між Прутом, Дністром і гирлом Дунаю (у т.ч. і Хотинський повіт), які до того входили до складу Молдовського князівства.

У 1821 у Валахії розгорнувся антиосманський національно-визвольний і антифеодальний рух під керівництвом Тудора Владимиреску, підтриманий грецьким загоном, який очолював видатний діяч національно-визвольного руху Греції Д.Іпсіланті. Повстанці здобули ряд перемог над турецькими військами, але сили були нерівні. Провідники повстання розраховували на підтримку "єдиновірної" Росії, проте імператор Олександр І відмовив у допомозі. Це викликало замішання серед повстанців і чвари між обома керівниками, внаслідок яких Владимиреску було вбито. Повстання зазнало поразки, однак воно призвело до ліквідації влади господарів-фанаріотів у Дунайських князівствах.

Після російсько-турецької війни 1828-29 й укладення Адріанопольського миру 1829 права князівств розширилися. Російська імперія встановила свій фактичний протекторат над Молдовою та Валахією, хоча й зберігалася їх васальна залежність від Порти. Революційні події 1848 в Європі охопили обидва князівства, а також Трансільванію. Набрав розмаху селянський рух. У Молдові революційні виступи були придушені російськими військами, у Валахії - турецькими та російськими, у Трансільванії - австрійськими частинами. Значний вплив на долю Дунайських князівств справила Кримська війна 1853-56 і Паризький конгрес 1856. Росія змушена була повернути Молдові три повіти на півдні Бессарабії. Над Молдовою І Валахією було встановлено колективний протекторат великих 7 держав, хоча васальна залежність від Порти продовжувала зберігатися. Паризька конвенція 1858 надала князівствам автономію.

У серед. 19 ст. у князівствах розгорнувся рух за об'єднання Валахії та Молдови в одній державі. У 1859 обидва князівства фактично злучилися під владою князя Олександра Кузи, що поклало початок возз'єднанню румунських земель. У січні 1862 Національні збори обох князівств проголосили створення єдиної держави - Румунського князівства. У 1864 було ухвалено закон про аграрну реформу, який ліквідував кріпацтво і наділив селян землею. У грудні 1866 стався державний переворот, О.Кузу було повалено, і владу в свої руки взяла т. зв. потворна коаліція. Новим князем став один із німецьких принців Карл Гогенцоллерн-Зігмарінген, який одержав ім'я Кароля І. У 1866 було ухвалено конституцію Р.

## [ред.] Незалежність

У російсько-турецькій війні 1877-78 Р. фактично брала участь на боці Росії. 9(21).5.1877 парламент проголосив повну незалежність Р. Згідно з рішеннями Берлінського конгресу 1878 Р. одержала міжнародне визнання як самостійна держава. Правда, Росія знову зайняла південні райони Бессарабії, зате до складу Р. ввійшла Північна Добруджа з Констанцою, що досі належали Туреччині. У 1881 R було проголошено королівством. Протягом останньої чверті 19 ст. при владі поперемінне перебували т. зв. історичні партії - консервативна і ліберальна.

У І Балканській війні 1912 Р. зберегла нейтралітет, проте вступила в II Балканську війну на боці Сербії та Греції проти Болгарії. За Бухарестським мирним договором 1913 Болгарія передала до складу Р. Південну Добруджу. У Першу світову війну 1914-18 Р. вступила в серпні 1916 на боці Антанти. Однак уже у листопаді три чверті території країни (у т.ч. Бухарест) були окуповані австро-німецькими військами. У грудні 1916-січні 1917 лінія фронту встановилася по р. Серет. У січні-березні 1918 Р. зайняла Бес-сарабію. Прем'єр-міністр УНР В.Голубович звернувся до румунського уряду з нотою протесту щодо включення до Р. земель, які були заселені переважно українцями (Пн. Бесса-рабія і землі між гирлами Дунаю та Дністра).

Після поразки Німеччини й розпаду Австро-Угорщини румунські війська, незважаючи на проголошення входження Буковини до складу єдиної Української держави та масові протести місцевого населення, 12.11.1918 окупували буковинські землі разом з Чернівцями. У січні 1919 на території захоплених Р. Хотинського і Сороцького повітів вибухнуло народне повстання проти окупантів (див. Хотинське повстання 1919). Повстанці створили керівний орган - Хотинську Директорію - і за короткий час сформували повстанську армію (бл. ЗО тис. чол.). Директорія УНР допомогла повстанцям зброєю та військовим спорядженням, проте критичне становище на українсько-більшовицькому фронті не дозволило уряду УНР надати військову допомогу Хотинській Директорії. У кін. січня 1919 румунське командування, підтягнувши значні сили, придушило повстання. Бл. 4 тис. повстанців разом з 50 тис. біженців під натиском переважаючих сил ворога змушені були відступити за річку Дністер на Поділля.

Захопивши Бессарабію та Буковину, румунські війська у грудні 1918 вступили в Трансільванію, яка була також приєднана до Р. У 1919 румунські підрозділи брали участь у ліквідації комуністичного режиму в Угорщині.

Відповідно до Сен-Жерменського, Тріанон-ського та Нейського мирних договорів, за Р. були закріплені Трансільванія, Банат, Південна Добруджа і Буковина. Паризький протокол 1920, підписаний державами Антанти, визнав приналежність Бессарабії до Р. У результаті цих набутків територія Р. збільшилася більш ніж удвічі , а населення - мало не втричі. Р. стала багатонаціональною державою. Зокрема, з 18 млн. жителів 1,2 млн. становили українці. Однак в економічному відношенні вона залишалася переважно аграрною, досить відсталою країною.

Українське населення не хотіло миритися з окупаційним режимом Бухареста, його соціальною і національною політикою. У вересні 1924 нове велике народне повстання охопило Ізмаїльський і Аккерманський повіти на півдні Бессарабії (див. Татарбунарське повстання 1924), яке жорстоко придушила румунська регулярна армія.

На загарбаних землях Буковини і Бесса-рабії румунські власті встановили жорстокий окупаційний режим. Бухарест форсовано проводив на цих українських землях політику примусової румунізації місцевого населення. Вже до 1927 було ліквідовано українське шкільництво, закрито культурно-просвітницькі заклади, періодичні видання, заборонялося вживати українську мову. Зазнавала переслідувань й українська церква.

У 1921-22 в Р. ухвалено закони про аграрну реформу, згідно з якими частина поміщицьких земель за викуп передавалася селянам. У 1 923 прийнято ліберальну конституцію, яка запроваджувала загальне виборче право (для чоловіків) і проголошувала демократичні свободи. У 1938 король Кароль II здійснив державний переворот. Встановивши свою диктатуру, він запровадив антидемократичну конституцію, яка значно звужувала права і свободи громадян, та розпустив парламент.

Після поч. Другої світової війни зовнішньополітичне становище Р. набагато ускладнилось. На ультимативну вимогу СРСР румунський уряд змушений повернути до складу УРСР Бессарабію і Північну Буковину. За другим Віденським арбітражем (див. Віденські арбітражі 1938 і 1940) до Угорщини відійшла Північна Трансільванія, а в серпні 1940 Болгарії передано Південну Добруджу.

У вересні 1940 на зміну королівській диктатурі у Р. до влади прийшла орієнтована на Німеччину диктатура фашистського типу. Після проголошення королем сина Кароля II Міхая і влада в країні фактично перейшла до рук генерала І.Антонеску. В жовтні за погодженням з бухарестським урядом до Р. були введені німецькі війська. У листопаді 1938 Р. приєдналась до Троїстого пакту. Під час радянсько-німецької війни 1941-45 режим Антонеску взяв участь у військових діях проти СРСР. За домовленістю з керівництвом райху повернули Бессарабію й Північну Буковину, а також передали управління над українськими землями між Дністром і Південним Бугом, які були включені до складу Р. як окрема провінція під назвою Трансністрія. На Буковині і в Бессарабії у 1943—44 вела боротьбу проти загарбників Буковинська Українська самооборонна армія, діяли підпілля ОУН, радянські партизанські загони та підпільні групи. Навесні 1944 радянська армія вступила на територію Р. 23.8. 1944 в Бухаресті відбувся антидиктаторський переворот, підготовлений королівським двором, антинімецьки настроєною верхівкою армії та кількома антифашистськими партіями, включаючи Компартію (КПР). 24.8.1944 Р. оголосила війну фашистській Німеччині. Новий румунський уряд підписав 12.9.1944 з державами антигітлерівської коаліції угоду про перемир'я, згідно з якою СРСР повернув собі Бессарабію і Північну Буковину, однак Р. поверталась Північна Трансільванія.

Після звільнення території Р. від гітлерівців фактична влада в країні опинилася в руках Союзної контрольної комісії, створеної для нагляду за виконанням Р. умов перемир'я. СКК, яку очолювали радянські представники та радянські військові, надали всіляку підтримку Компартії, поступово просуваючи її до влади. Під їхнім тиском у березні 1945 король змушений призначити новий уряд, в якому комуністи та їхні прихильники посіли головні пости. Навесні 1945 проведено земельну реформу: експропрійовано великі землеволодіння й поділено їх між сільськогосподарськими робітниками та малоземельними селянами. У листопаді 1946 відбулися сфальсифіковані комуністами парламентські вибори, на яких перемогу здобули Компартія та її' союзники. У 1947 підписано мирний договір з Р., згідно з яким контингент радянських військ залишався в Р. до 1958. У сприятливих для себе умовах комуністичний режим посилив політичні переслідування, опозиційні партії були розпущені, окремих їх керівників засуджено до тривалих термінів ув'язнення. У кін. грудня 1947 короля Міхая І примусили зректися престолу й емігрувати, а Р. проголошено "народною республікою". У 1948 в країні було остаточно встановлено залежний від СРСР тоталітарний комуністичний режим. Вся повнота влади в країні зосередилась у руках Компартії (в 1948-65 -Румунська робітнича партія) та її лідера Георге Георгіу-Дежа і було проголошено курс на "соціалістичне будівництво". У 1948 прийнято першу, а вже в 1952 - другу конституцію Румунської Народної Республіки. Приватну власність експропрійовано, практично всю економіку одержавлено. У 1949 розпочато проведення примусової колективізації сільського господарства, завершене на зламі 1950-60-х років. У країні шаленів політичний терор, який став причиною загибелі бл. 700 тис. чоловік.

У 1965 керівником партії й держави став Ніколає Чаушеску, який спрямував усі зусилля на "вдосконалення" політичної системи тоталітарної держави й зміцнення своєї особистої влади. У 1965 прийнято нову конституцію, в якій зафіксовано роль Компартії як "керівної сили суспільства". Держава стала називатися Соціалістична Республіка Румунія, було встановлено пост президента СРР, який теж посів Н.Чаушеску. Економічний розвиток Р. у 1950-70-х роках відзначався високими темпами, однак на зламі 1970-80-х років у народному господарстві виникли серйозні труднощі. Становище народу погіршувалось, це викликало дедалі більшу соціальну напруженість.

Початок революційних подій у державах Східної Європи, т.зв. оксамитові революції, прискорили падіння комуністичного ладу і в Р. 15.12.1989 у м. Тімішоара, що на заході Р., відбулися багатотисячні антиурядові демонстрації, які жорстоко розігнали поліція та підрозділи служби безпеки. Внаслідок сутичок між учасниками акцій протесту і силами безпеки сотні демонстрантів загинули. Через деякий час хвиля протестів проти існуючого режиму охопила всю країну. Після запеклих боїв між повсталим народом, на бік якого стали армійські підрозділи, і загонами політичної поліції 22.12.1989 революція перемогла. Комуністичний диктатор Н.Чаушеску був заарештований і за вироком військового трибуналу розстріляний. Влада в країні перейшла до сформованого під час повстання Фронту Національного Порятунку (ФНП). Іон Ілієску, який очолив ФНП, був проголошений тимчасовим президентом країни. Компартія розпалась і перестала існувати, а ФНП оформився як лівоцентристська партія соціал-демократичної орієнтації.

## [ред.] Після 1989

У травні 1990 відбулися вільні вибори до нового, двопалатного парламенту та вибори президента країни. Главою держави обрано І.Ілієску, за якого проголосувало 85 % виборців. ФНП, лідером якого був І. Ілієску, здобув у новому парламенті 233 місця, що складало 66,3% від загальної кількості депутатських місць. У листопаді 1991 парламент країни прийняв нову конституцію, яка проголосила Р. правовою, демократичною і соціальною державою. У вересні 1992 відбулися нові парламентські вибори, які суттєво не змінили розстановки політичних сил.

Пріоритетним напрямом зовнішньої політики Р. після відновлення демократичного ладу стало прагнення увійти до європейських економічних та військово-політичних структур - Європейського Союзу і НАТО. Близькі відносини встановилися з Республікою Молдова. Після визнання Р. незалежності України між обома державами встановлено дипломатичні відносини. Протягом 1991-96 Україною та Р. було підписано ряд міждержавних та міжурядових угод. Обидві держави брали активну участь у процесі мирного врегулювання збройного конфлікту у Придністров'ї. З 1993 парламентарії України та Р. плідно співпрацюють у Парламентській Асамблеї Чорноморського економічного співробітництва (ПАЧЕС), до якої входять представники країн Чорноморського басейну. Разом з тим в українсько-румунських взаємовідносинах існували певні суперечності щодо територіальних питань, які перешкоджали укладенню великомасштабного політичного договору між обома країнами. Румунська сторона наполягала на включенні до преамбули договору осуду сторонами пакту Молотова-Ріббентропа, заперечувала положення радянсько-румунського договору 1961, який встановлював між обома державами кордон по дельті Дунаю з включенням до території СРСР, а, отже, України о.Зміїний. Румунський уряд ставив під сумнів приналежність Північної Буковини та частини колишньої Бессарабіїдо України. Українська ж сторона зазначала, що однією з подібних проблем може бути й ставлення сторін до окупації Румунією частини українських земель в 1918 та до секретного договору між Антонеску і Гітлером щодо поділу України під час Другої світової війни.

Враховуючи зацікавленість Р. до вступу в європейські структури (а однією з обов'язкових умов приєднання до них є відсутність у країн-кандидатів будь-яких територіальних та ін, претензій до якихось держав), румунська сторона в остаточному підсумку зняла свої застереження щодо України. Це уможливило підписання в червні 1997 у Констанці президентами України і Румунії Л.Кучмою та Е.Константинеску Договору про дружбу, добросусідство та партнерство між обома державами. У ньому підтверджено існуючу лінію державного кордону та проголошено принципи його недоторканності в майбутньому. У договорі засуджено "акти тоталітарних і військово-диктаторських режимів".

Отримано від "http://uk.wikipedia.org../../../%D1%96/%D1%81/%D1%82/%D0%86%D1%81%D1%82%D0%BE%D1%80%D1%96%D1%8F_%D0%A0%D1%83%D0%BC%D1%83%D0%BD%D1%96%D1%97_97f4.html"

Категорії: Статті до вікіфікації | Історія Румунії | Румунія

##### Views

- Стаття
- Обговорення
- Поточна версія

##### Пошук

##### Іншими мовами

- Български
- Deutsch
- English
- Español
- Français
- Galego
- עברית
- Italiano
- 日本語
- Latina
- Lietuvių
- Nederlands
- Português
- Română
- Русский