# Celibatas

### Straipsnis iš Vikipedijos, laisvosios enciklopedijos.

| Bent dalis šiame straipsnyje išdėstytos faktinės medžiagos kelia abejones. Konkrečias pastabas skaitykite diskusijose.

Katalikų vienuoliai

Celibatas (lot. caelibatus, caelebs - nevedęs) - katalikų dvasininkams privaloma viengungystė.[1]

## [taisyti] Celibatas Katalikų Bažnyčioje

Katalikų Bažnyčioje celibato pažadą duoda šventinamieji į diakonus, o kunigystės šventimų metu šis pažadas dar kartą pakartojamas. Vienuoliai, darydami laikinuosius ar amžinuosius įžadus, duoda ne celibato, bet skaistybės įžadą. Katalikų dvasininkas taip pat privalo laikytis ir skaistybės, apie kurią kalba šeštasis Dievo įsakymas - nepaleistuvauk (žr. dekalogas). Būtinas ryšys tarp celibato ir kunigystės neegzistuoja. Net ir lotynų apeigų Bažnyčioje neretai galima rasti sielovados darbą dirbančių vedusių kunigų (pvz., dvasininkai konvertitai iš kitų konfesijų).

## [taisyti] Celibato Krikščionybėje istorija

Celibatas ne visais laikais buvo suvokiamas ir praktikuojamas vienodai. Nuo pat pirmųjų krikščionybės amžių, skaistumas ir nekaltumas buvo labai branginami, nors susilaikymui nuo šeimos ryždavosi ne tiek jau daug krikščionių, net ir kunigų.

Elviros sinodas 306 metais ir Ispanijos sinodas priėmė pirmuosius nutarimus, kurie, nors vedybų ir neuždraudė, tačiau iš vyskupų, presbiterių ir diakonų reikalavo susilaikymo, gyvenant šeimoje.

Nikėjos susirinkimas 325 metais jau pareikalavo celibato po diakonato, tačiau iki pat X amžiaus dar buvo vedusių kunigų.

Dėl kunigų celibato gana anksti išsiskyrė Rytų ir Vakarų Bažnyčių pozicija. Rytų Bažnyčioje Trulano susirinkime 692 metais buvo nuspręsta, kad tik iš vyskupų bus reikalaujama susilaikymo, kai tuo tarpu kunigai galės kurti šeimas. Vakaruose keletas Bažnyčios suvažiavimų priėmė nutarimus dėl celibato laikymosi, nors anksčiau kunigai galėjo būti vedę.

1022 metais popiežius Benediktas VIII uždraudė dvasininkams tuoktis, o 1139 metais antrasis Laterano susirinkimas galiausiai nusprendė visus, priimančius kunigystės sakramentą, įpareigoti celibatui.

Celibato laikymasis dar kartą buvo patvirtintas 1545 m. Tridento susirinkime.

1962 – 1965 m. vykęs Vatikano II susirinkimas nutarė sugrąžinti vedusiųjų diakonų tarnystę.[2]Rytų Bažnyčia pastovų diakonatą išlaikė visais laikais.

1984 m. celibatas įtrauktas į Kanonų teisės kodeksą (kan. 132).

## [taisyti] Celibato sampratos Krikščionybėje raida

Ankstyvojoje krikščionybėje, kuri egzistavo gnostinėje aplinkoje, neigusioje sukurto pasaulio, o tuo pačiu – ir kūno, gėrį, toks atsisakymas galėjo sietis su troškimu išsilaisvinti iš gendančio kūno kalėjimo. Skaistumas buvo suvokiamas kaip kūno – sielos buveinės – švarumo išlaikymas.

Krikščioniškuose vienuolynuose, celibatas buvo siejamas su askeze, su kūno ir sielos disciplina. Tai buvo visiškai natūrali atsiskyrėlių ir cenobitinio monasticizmo praktika, kuri buvo suvokiama kaip sekimas Jėzumi, gyvenusiu tokį gyvenimo būdą. Po kankinių epochos visą gyvenimą trunkantis nekaltumas buvo suprantamas kaip viena iš kankinystės formų, o kankinystė buvo laikoma aukščiausia sekimo Jėzumi forma. Mėgstamos asketinės praktikos buvo laisvai abiejų lyčių asmenų prisiimtas celibatas ir našlių susilaikymas. O šv. Ignacas Antiochietis teigė, kad Jėzaus sekimas yra kiekvieno krikščionio pareiga [reikalinga citata].

Šiais laikais, kai kūnas ima atgauti savo vertingumą ir nebelaikomas tiesiogine kliūtimi nei šventumui, nei skaistumui, celibatas imamas suvokti kaip visiško ir radikalaus pasišventimo Dievui būdas, nors ir ne vienintelis. Anot popiežiaus Pijaus XI, atsisakoma to, kas iš esmės gera vardan kažko, kas dar geriau. Tam tikras netekimas, trūkumas, sterilumas vardan nepalyginamai didesnio išsipildymo ir vaisingumo [reikalinga citata]. Kartu tai ir praktiška, nes būdamas celibate žmogus nepalyginamai daugiau laiko ir energijos gali skirti Dievo reikalams.

Teologiškai celibatas buvo ir yra įvairiai interpretuojamas. Tai ir susijungimo su Dievu patyrimas, vadinamas „dvasine santuoka“, ir dvasinis tokio susijungimo troškimas, ir viena iš askezės formų, eschatologinis būsimojo gyvenimo ženklas, ir atsižadėjimas šeimyninės atsakomybės, kad būtų galima pilnai pasišvęsti Dievo karalystei, ir apaštalinis laisvumas atsiduoti tarnystei, ir netgi krikščioniška kontr-kultūra, ženklinanti alternatyvią vertybių sistemą. Bažnyčia šiandien apie celibatą kalba kaip apie dovaną ir kaip savęs dovanojimą: Dievas dovanoja, ir asmuo dalijasi šia dovana, tai viena iš Dievo meilės išraiškų, o taip pat ir Dievo meilės ženklas, asmeniui save dovanojant kitiems ir bendruomenei.

## [taisyti] Celibatas kitose religijose

Kitose religijose, pavyzdžiui, induizme ar budizme, taip pat yra žinoma celibato praktika. Jose jos prisilaikoma kaip tam tikros dvasinės askezės disciplinos.

## [taisyti] Išnašos

1. ↑ Tarptautinių žodžių žodynas. Žiūrėta 2007-08-18.
2. ↑ Dvasininkijos kongregacija. „Nuolatinių diakonų tarnybos ir gyvenimo vadovas", 1998 vasario 22.

## [taisyti] Nuorodos

- Katalikų Bažnyčios Katekizmas apie celibatą
- Popiežius Paulius VI apie celibatą
- Popiežius Benediktas XVI apie celibatą
- Celibato analizė Šv. Rašte
- Celibatas budizme: Seksualumas ir dvasingumas - tekstai apie celibatą (vok.k.)

Rodomas puslapis "http://lt.wikipedia.org../../../c/e/l/Celibatas.html"

Kategorijos: Abejotini faktai | Reikalinga citata | Katalikybė

##### Views

- Straipsnis
- Aptarimas
- Dabartinė versija

##### Paieška

##### Kitomis kalbomis

- Български
- Català
- Dansk
- Deutsch
- Ελληνικά
- English
- Esperanto
- Español
- Eesti
- Suomi
- Français
- Italiano
- 日本語
- Nederlands
- ‪Norsk (bokmål)‬
- Polski
- Português
- Русский
- Slovenčina
- Slovenščina
- Српски / Srpski
- Svenska
- Українська